Írta: Sara Wolf

A mű eredeti címe: Heavenbreaker

Fordította: Stier Ágnes

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektorok: Koós Patrícia, Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Sara Wolf

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült az Alliance Rights Agency c/o Entangled Publishing, LLC együttműködésében.

Borítóterv és élnyomtatás: Elizabeth Turner Stokes

Ilusztrációk: aksol; Warm_Tail, OnlyFlags/Shutterstock

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 208 7 (epub), kiadói kód: MX-3244e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Ruthnak.
Már csak te hiányzol nekem.

A regény egy tempós sci-fantasy, ami az exopáncélos viadalok brutális és kompetitív világában játszódik, szerepel benne gyász, erőszak, gyilkosság, öngyilkos gondolatok és cselekedetek, kórházi kezelés, kábítószerhasználat, mérgezés, az autonómia elvesztése, vallásos trauma leírása, osztályalapú megkülönböztetés, szexmunka és fulladás leírása. A családon belüli és szexuális bántalmazás említésre kerül. Azok az olvasók, akik érzékenyek ezekre a témákra, vegyék ezt figyelembe.

Ha téged vagy egy ismerősödet foglalkoztatja az öngyilkosság gondolata, kérlek tudd, hogy nem vagy egyedül. Látogass el a kapcsoljegybol.hu vagy az ongyilkossagmegelozes.hu oldalra, és segíts megmenteni egy életet!

I. RÉSZ

A NYÚL

0. Ignesco

ignescō ~ere, tn.

1. meggyullad, tüzet fog

UGYANABBAN AZ ÉVBEN, ugyanazon az űrállomáson, ami a zöld gázóriás, az Esther körül kering, három gyermek betölti az ötöt.

Egyikük kislány, fekete a haja, és meztelenül szökdécsel végig egy acélcsövön, ami kéngázokat okád magából. Szögesdróttal felfüggesztett ütött-kopott keresztek és félig törött holoképernyők figyelik az útját felülről, kávé- és légtisztító-hirdetések pislognak le rá, akár a szerető szülők. Egyik kezében egy kosár guberált ínyencséget tart az anyjának, égett kenyeret és gyümölcsök olyan darabkáit, amik senkinek sem kellettek. Az apjával sosem találkozott, de álmodott róla.

A másik gyerek egy fiú, platinaszőke, és sokkal alacsonyabb, mint a kortársai. A kabátja ezüst hímzéses, a cipője fényes és új, de az arca a többnapos vértől és ürülékétől mocskos. Egyre csak sír, miközben az anyja a könyökénél fogva végigvezeti elegáns házuk márványtermein egy vörös fémszörnyeteg pilótafülkéjébe. A fülke ajtaja becsukódik mögötte, és az öklével püföli, könyörög, hogy engedjék ki. Szabadságról álmodik, de soha nem részesült benne.

Az utolsó gyerek egy lány olyan mély és kék tekintettel, mint egy árnyékos tó. Egy fehér tollal töltött takaró alatt kucorog, sikongat a boldogságtól, amikor az apja bekukkant elalvás előtt. A hologyertya fényénél elolvassa neki a mesét a Lovagok háborújáról a régi Földön – négyszáz év telt el, amit ötmilliárd halott követett –, és a lány ablakán túl csak fekete űr van, ezüstös csillagok és egy nagy zöld bolygó, melynek felszínén lassan végigkavarog egy fehér szilíciumdioxid-vihar. Nagy megtiszteltetésről álmodik, és el is fogja érni.

De aztán mindent elveszít.

TIZENÖT ÉVVEL KÉSŐBB

1. Acies

aciēs ~ēī, nn.

1. éles él

2. csatarend

Amikor először találkoztam az apámmal, rózsákról beszélgettünk, hogy elméletben milyen érzés lehet, ha esik az eső, és az orgonás parfümről, ami Anyámból áradt, amikor a hajamat kefélte. Ó, és a tőrről is apám hátában. Arról is beszéltünk.

De csak röviden.

Ő most halott. És valószínűleg hamarosan én is az leszek.

Beszívom a levegőt, és elfordítom a mosdója aranyozott csapját. A lágy vízben dörzsölöm a kezemet, és nézem, ahogy a vére kavarogva lefolyik. Apránként kisikálom őt a körmeim alól.

Az irodai mosdó fénye lágy és folyamatos. Egyáltalán nem olyan, mint a lakásom állandóan pislákoló fényei Alsókerületben. Az éles fényben foltozott ingem minden kibomlott szálát látom az álruhaként szolgáló takarítói köpenyem alatt. Anyám az összes régi szakadást fonal helyett műanyagszálakkal stoppolta meg.

Borzongva látom a tükörből visszanéző arcot. Olyan, mint apámé. Ugyanolyan fekete haj, bár az övé már mákos. Ugyanolyan élesen szögletes arc.

És ugyanolyan keskeny kék szemünk van, ami halottnak látszik.

Nem. Nem „van”. Volt.

A kopogtatástól az iroda ajtaján összerezzenek, aztán egy selymes hang így szól a túloldalon.

– Hauteclare herceg?

A szívem ritmusa utoléri magát. Apám szolgája.

Egy pillanatig összeszorul a bensőm a várakozástól, a légzésem felületes. Ez az a pillanat?

Most halok meg, amikor bejön, és meglátja a szőnyegen összegyűlt vért, és előhúz egy szilárdfény pisztolyt? Akkor halok meg, amikor hívja az őröket, és kizsilipelnek engem az űrbe, hogy csatlakozzam Apám hullájához? Vagy egy cellában kell várnom, míg részesülök az úgynevezett igazságszolgáltatásukban, a gyötrelmes halálban, hogy elégek egy plazmakürtő alatt?

Én, Synali Emilia Woster megöltem az apámat, az új-király, III. Ressinimus ragyogó udvarának egyik hercegét. Hosszú hónapokon át tartó tervezés, várakozás és figyelés után… megtettem. Most már csak vissza kell menekülnöm Alsókerület sikátoraiba.

A szolga hangja gyanútlan.

– A paripája a hatos hangárban vár, méltóságos uram. Kiadták a húszperces figyelmeztetést, úgyhogy kérem, hamarosan küldje ki a kiválasztott lovasát!

A léptek odakint a márványfolyosón azt jelzik, hogy a szolga távozik – kisebb csoda –, a zsigereim mégis görcsben vannak. Nem csak ő vár rám odakint. Az őrök, a kamerák… Percre pontosan megterveztem a bejutásom útvonalát a küzdőtérre, de mivel a vérem forrt a bosszútól, a kijutás útvonala mindig csak halvány gondolat volt.

Csak most ébredek rá rideg véglegességgel… nincs kijárat.

A fényes, fehér lovaglósisakra pillantok a márványpulton. A rostélyt egy szárnyas aranyoroszlán díszíti. A repülő oroszlán a Hauteclare nemesi ház jelképe, az én házamé, aminek hat hónappal ezelőttig nem is tudtam, hogy a tagja vagyok.

Apám, Hauteclare herceg despotaként irányította, ahogy azt az összes nemesi ház teszi. Alattomos üzletek, kábítószer-hálózatok és fegyverkereskedők védelme. Miközben felnőttem, néztem, ahogy a nemesi házak lassan, orvul kifosztják és lerombolják Alsókerületet, és aztán hirtelen a méltóságos herceg bérgyilkost küldött, hogy megölje anyámat és engem.

Én túléltem. Anyám nem.

Tekintetem az álnok és sötét vérfoltokra siklik apám irodájának szőnyegén. Vörös lábnyomok, vonszolás nyomai. Elfordulok, a vállam remeg. Az űr még sötétebben nyújtózik az ablak előtt. Az Állomásunk a hét egyike, melyeket a Lovagok háborúja alatt építettek. Egy hatalmas bárka, ami megvédi az emberiség maradékát, miután az ellenség lézertűzzel letarolta a Föld felszínét. A lovagok végül győzedelmeskedtek, de utolsó támadásuk során az ellenség valamilyen titokzatos erő segítségével szétszórta a hét állomást az univerzumban, és így mi itt maradtunk, egyedül keringünk a zöld gázóriás, az Esther körül, és kétségbeesetten próbáljuk terraformálni, és kapcsolatba lépni a többi állomással.

Az Esthert bámulom, a szemem könnybe lábad. Nem tudom, most mihez kezdjek. Az életem egyértelmű volt, mióta anyám meghalt: evés, alvás, készülés – a lista lépései, amelyeket a végsőkig követtem. Megérintem a jobb csuklómat, a beültetett kék fénynégyszög felvillan a bőröm alatt, és tökéletes hologramként vetíti ki a holokijelzőmet a levegőbe. Rányomok az időzítőre, és beállítom hatvan másodpercre. Egy percnyi gyengeség. Csak ennyit engedek meg magamnak.

Addig szorongatom anyám keresztjét a nyakamban, míg már érzem, hogy a tenyerembe váj.

– Nem baj, ha sírsz, drága szívem!

Hagyom, hogy a könnyeim lemossák a vérfoltot az arcomról. Apám vére mindent tönkretett.

Apám megölte anyámat, és engem is megpróbált megölni. Az apám, a családom, a férfi, akivel soha nem találkoztam, a férfi, akiről gyerekkoromban álmodtam, akiről anyám mindig azt mondta, hogy erős és jó ember… Miért? Nem tudom, miért. Az elmúlt hat hónapban eladtam a testemet és a lelkemet, hogy kiderítsem, miért.

Fojtott zokogás fakad a mellkasomból, mint a félig lenyelt fájdalom, mint a düh, mint a kétségbeesés. Mind szörnyű hullámként újra feltámad, miközben a holokijelző kék számjegyei élénk színnel peregnek vissza a levegőben. Öt. Négy. Három. Kettő.

Egy.

A könnyeim lassulnak, aztán elapadnak. Nincs vége. Megöltem az apámat, de igazán nem ment el. Elpusztítottam a testét, de a világát nem. Az én világom anyám volt, de apám világa a hírneve volt, az eredményei, a hatalma és a büszkesége. Anyámat a hatalomért ölte meg. A háza miatt. Amíg a Hauteclare-ház áll, ő tovább él.

Egy nemesi házat nem oszlathatok fel, senki sem teheti meg, csak a király. De megszégyeníthetek egyet.

Nincs menekvés, de még mindig meghalhatok a saját feltételeim szerint.

Hirtelen tompa robaj hatol át az iroda falain: az aréna tömege. Kint várnak a legnagyobb műsorra: a lovastornára. Csak tisztavérű nemesek vehetnek részt ilyen tornákon, de ügyet sem vetek erre. Én vagyok a szégyen, amiről az új-király udvarában suttognak, aki félig apám nemesi vére és félig anyám közemberi vére, apám fattya.

És ha én vagyok az oka, hogy anyám meghalt, akkor én leszek az ok, amiért a Hauteclare-ház ugyanarra a sorsra jut.

Soha nem lovagoltam. A gépparipák, a hatalmas exopáncélok, amikben a nemesség részt vesz a tornákon, nem közembereknek valók. Gyilkológépek, melyeket a lovagoknak terveztek a Háborúban.

A nemeseknek gyerekkoruk óta edzeniük kell, hogy megüljenek egy paripát, vagy meghalnak a nyergében.

Lenyelem a belém nyilalló félelmet. Mint a legtöbben Alsókerületben, a gyerekkoromat úgy töltöttem, hogy néztem a nemesi tornákat a holokijelzőmön. Kívülről tudom, hogyan néznek ki, de csak kívülről. Nemesek vesznek részt benne, és nemesek nézik. A fattyúk nem lovagolnak. Megbocsáthatatlan szégyen lenne bármelyik Ház számára, ha hagynának egy hozzám hasonló fattyút lovagolni.

Megcsillan a plusz lovaglóöltözék apám szekrényében – fehér, aranyberakással. Régen ő lovagolt a Hauteclare-ház nevében, míg utol nem érte a kora, és a dolog iróniája nem marad számomra észrevétlen: a régi öltözéke most lehetővé teszi számomra, hogy egyszer s mindenkorra megszégyenítsem a Házát. Nem fogok csendben meghalni. A halálom a bosszú tűzvésze lesz.

A hatalmas öltözet lakkbőrből készült, és kétszer nagyobb nálam, de ahogy a fejemre húzom, és felkapcsolom az aranyozott csuklópántokat, egyetlen szisszenéssel alkalmazkodik az alakomhoz, és szorosan éhező testemre kapcsolódik.

A fejemre húzom a fényűző sisakot, és a szekrény tükörképében a homályos rostély elnyeli azt, aki voltam, és azzá változtat, akinek lennem kell.

El fogom rejteni a családom vérfoltjait, ahogy azt apám tette – fehérrel és arannyal mindenütt.

2. Aureus

aureus ~a ~um, mn.

1. arannyal borított, aranyozott

Megduplázom a lépteimet, ahogy végigmegyek a bajvívócsarnokon a hatos hangár felé. Gyorsan kell mozognom, értékes perceket vesztettem azzal, hogy apám testét kilöktem a zsilipen. A tágas gyaloghíd hideg márvány és acél. Az Állomás elég nagy ahhoz, hogy három kerület elférjen benne. Alsókerület, Középkerület és a Nemeskerület, de ez a tornacsarnok impozánsabb, mint az Állomás bármelyik épülete, kivéve a király palotáját. Mivel a lovaglás az egyetlen olyan sportág, amit a király és az egyház is elfogad, a bajvívócsarnok a szórakozás és a szabadidő szentélye, a kevés olyan helyek egyike, ahol a közemberek nyugodtan elkölthetik a kreditjeiket, és megtölthetik a lelátókat.

Gyorsítok, miközben lefordulok balra a hatos hangár felé, követve az angyalok alakjában vésett narancssárga fényeket. Milyen könnyű élete lehet a nemeseknek, ha időt pazarolhatnak arra, hogy ilyen szép lámpákat alkossanak. Bővében vannak az ételnek, és van elég gyógyszerük, hogy bármilyen szipogást meggyógyítsanak, miközben köztünk tombol a vörös himlő, és nem látjuk, hol a vége. Az arcomon égnek a himlőhelyek; réges-rég kaptam el, és alig éltem túl. Az apám arca viszont félelmetesen sima volt. A nemeseknek soha nem kell túlélniük. Ők döntik el, ki éli túl.

Egy Házon belül a legmagasabb pozíció a hercegé. Felügyel egy marék lordot, és a maréknyi lord felügyeli a sok bárót, akik szegénységben tartanak minket többieket, kiszolgáltatva az arisztokrácia és miriádnyi barátjuk kegyeinek mindenütt. Ők döntik el, hogy ki él, ki kap proteinadagot, és ki hal meg.

De most én döntöttem. Mostantól csak én döntöm el, hogy mikor és hol halok meg.

Az pedig egy paripa belsejében történik majd.

Sötéten felnézek a nemesi házak ünnepélyes lobogóira, melyek a bajvívócsarnokot szegélyezik: a király házának – a Ressinimus-ház – lila-arany sárkánya kiemeltebb helyen van, mint a többi. A rajongókat nem engedik a hangárok közelébe, de egy csapat így is belógott, üvegházi virágokkal és autogramfüzetekkel – valódi, értékes papír, valódi, értéktelen fanatizmus – várakoznak, hogy a kedvenc lovasaik arra járjanak.

– Ő meg ki? – suttogja egy lány engem nézve.

– Hauteclare lovasa – állítja mellette egy férfi. – Az egyetlen Ház, ami ilyen élénk fehéret visel, az a Hauteclare.

– De… ő egy lány. Azt hittem, Hauteclare herceg lovagolja a paripájukat.

A férfi a fejét rázza.

– Most lady Mirelle Ashadi-Hauteclare lovagol a nevükben. A herceg három éve visszavonult. A fejsérülése az utolsó Szupernóva Kupán…

Ugyanolyan könnyen kapcsolom ki őket, ahogy a kijelzőn használom a tárcsázót. A haldokló apám csuklóján lévő holokijelzőt használtam, hogy rácsipogjak erre a „lady Mirelle”-re, és szóljak, hogy a viadalát harminc perccel eltolták. Ő lesz a legkisebb problémám.

A lovaglás egy kizárólag nemesi foglalkozás, aminek egy egész akadémiát szentelnek. Maguk a paripák nagyon aprólékosan beállított, nagyon összetett gépek, és egyetlen rossz lépés maga lehet a vég. Dacára annak, hogy néztem ezt a sportot, biztosan sok rossz lépésem lesz, ami ma a halálomhoz vezet majd.

Az udvar akkor sem fogja tudni, hogy fattyú vagyok, csak amikor felnyitják a paripa irányítófülkéjét, és leveszik a sisakot halott testemről. A himlőhelyek az arcomon bizonyítani fogják, hogy közember voltam, akinek nem volt kreditje helyrehozni a hegeket, a DNS-teszt pedig bizonyítja majd, hogy még rosszabb vagyok… a Hauteclare-ház fattya. Ők lesznek az első és egyetlen Ház a történelemben, akik bemocskolják a lovaglás szent világát.

Borzongás cikázik végig a gerincemen. Ez a halál jobban fog fájni, mintha büntetésként a plazmakürtő égetne el, de nekik jobban fog fájni, mint nekem.

Egy magas, széles vállú lovas magára vonja a figyelmemet, ahogy felém sétál. Piros lovaglóöltözéke olyan karmazsinvörös, hogy fáj ránézni. Vér apám szőnyegén, vér anyám nyakán. Fekete héja jelkép nyújtózkodik a lovas címeres sisakján, de nem ismerem a házat, amelyhez tartozik. Ötvenegy Ház van a király udvarában, és csak a nemesek veszik a fáradságot, hogy megjegyezzék több tucat másik seggfej jelképét.

Felszegem az állam. Egykor talán félelmet éreztem volna pusztán a lovas felém magasodó termetétől, attól, ahogy szűk karmazsinvörös öltözéke kiemeli lenyűgöző teste minden nehezen megszerzett izmát. Talán nyugtalanság fogott volna el attól, milyen könnyedén mozog a márványpadlón, akár a folyékony tűz. Ami ilyen nagy, annak nem lenne szabad ilyen elegánsan mozognia. De most csak a véget érzem, ami olyan megmagyarázhatatlanul vonz, mint egy grav-gen, vagyis gravitáció-generátor.

Egymás mellé érünk, és Vörös Lovas válla az enyémhez ütődik. Szándékosan. Megingok, de ő még a rostélyát sem emeli fel, hogy bocsánatot kérjen. Egy mély hangot hallok, amit a sisak hangszórója tompít.

– Spiccesen, Mirelle? Érdekes így kezdeni a szezonodat. Küldjek neked egy jó üveg földi whiskey-t? Koccintsunk, miután egyetlen körben legyőzlek!

Hallgatok. Úgy jár körbe, mint egy éhes kutya.

– Hú… vékonyabbnak tűnsz. Spórolsz a zöldségekkel?

A hangom el fog árulni, de ha egyáltalán nem reagálok, még gyanúsabbá válok. Vörös Lovas utánam nyúl, és a kezem kilő, hogy azonnal elkapjam. A tenyerünk laposan egymáshoz simul, és az adrenalin forrón cikázik a gyomromban. Oldalra billenti a sisakját, a héjajelkép szeme engem néz.

– Milyen tüzesek vagyunk ma. Még van tizenöt percünk kezdésig. Ne folytassuk ezt a zuhany alatt, csak mi ketten?

Az ujjaim közé próbálja fonni az ujjait, és lehet, hogy nagyobb, erősebb, de az idő, amikor a bordélyban kutattam információ után apámról, nagyon jól megtanította nekem a karkulcsolás művészetét.

Visszarántom a könyökömet, fájdalmas nyögése visszhangzik, amikor a lendületet kihasználva előrerúgok, a földhöz csapom őt, és magam alá szorítom. A mellkasom hullámzik, ahogy lenézek lélektelen fekete rostélyára, arany-fehér sisakom visszatükröződik rám.

Vörös Lovasban az egyetlen emberi nyom az, ahogy széles mellkasa minden felszínes lélegzetvételénél besüllyed. A csuklóim az övéhez képest csupán csontok. Olyan döbbenetesen hatalmas, hogy gyerekjáték lenne szabadulnia, de valamilyen megmagyarázhatatlan okból sokkal tovább alattam marad a kelleténél. Egy lélegzetvétel. Három.

Felsőteste forrósága égeti a combom belső oldalát. Forróság kúszik fel a derekamon… az ujjai, próbál fölém kerekedni. Elkapom, és kicsavarom a karját, a földhöz csapom a feje felett, sisakjaink hirtelen túl közel kerülnek, fekete rostély a fekete rostély mellett. Olyan, mintha egy túlnyújtott szalag szorítaná a mellkasomat.

Ő tör meg először. Felemeli a rostélyát, csak annyira, hogy a fénylő szilárdfény eloszlik, és barna szempár látszik, olyan színű, mint a cédrusfa… Mint anyám medálja, meleg, vörösesbarna és telt, sötét szempillával keretezve.

– Ha ilyen helyzetben szerettél volna – nevet halkan –, csak kérned kellett volna.

Minden ízében nemes, gyönyört kereső, arrogáns, ostoba. A sportöltözék nem igazán rejti el az izgalmát, de az az izgalom remekül eltereli a figyelmét a rajta ülő imposztorról. Undorodó gúnyos mosolyom a sisakrostélyom mögött az egyetlen gesztusom egy másik ember felé… hetek óta? Hónapok óta?

A torna rajongói körülvesznek minket, hogy mindent felvegyenek a holokijelzőjükkel, a csuklóik villognak a tucatnyi kivetített holoképernyő kék ragyogásától.

– A lovasok testi összetűzése a mérkőzés előtt tilos! – kiált fel valaki.

– Hívjunk egy bírót? – kérdezi egy másik.

Bíró. Ez a szó inkább egy döfés az agyamba, mint egy szó, egy figyelmeztetés. Most már csak egy hivatalos személy állíthat meg. Felállok, és gyorsan ellépek mellőle.

– Ne! – bukik ki Vörös Lovasból, miközben feltápászkodik. – Ne hívjatok bírót, az én hibám. Szinte kértem ezt a seggberúgást.

– De kicsavarta a…

– Mind láttátok – szakítja félbe a sipákoló rajongót, a tekintetünk összekapcsolódik. Méreget. Anélkül folytatja, hogy félrenézne. – Nyúlkálni próbáltam, anélkül hogy előbb a hölgy engedélyét kértem volna. Jogosnak tartom a reakcióját.

Megnyomja a gombot a sisakrostélya oldalán, és újra sötétség mögé rejti a szemét, de mint minden nemes, aki hűséget esküszik Ressinimus királynak, egy feketefény glóriát rajzolt a homlokára. A tompa kék ragyogásban megpillantom, ahogy ajka körvonala gyengéd mosolyra húzódik, a gyengédséget Hauteclare valódi lovasának, Mirelle-nek szánja.

Továbbindulok egy folyosón, hagyom, hogy Vörös Lovast megfojtsák a rajongói, mély nevetése birizgálja a fülemet.

Végre feltűnik előttem a hatos hangár. A Hauteclare szárnyas oroszlán zászló fehérben és aranyban lobog felettem. Egy sor Hauteclare szerelő élénkfehér egyenruhában biccent, amikor odaérek. A legénység vezetője leveszi a védőszemüvegét, az arca sima. Tele kellene lennie sebhelyekkel, mert folyvást éri a lézerlámpa, de gondolom, a nemesek még a technikai személyzetnek is fizetnek, hogy „gyönyörűek” maradjanak.

– Épp időben. – A férfi elvigyorodik. – Szellemorsó ma jó formában van, milady. A dekontamináló készen áll és várja önt.

Biccentek, a kezem remeg, ahogy elmegyek mellette. Be kell jutnom ebbe a Szellemorsóba, amilyen gyorsan csak lehet. Az üzenet, amit apám csuklójáról küldtem, nem fogja sokáig távol tartani Mirelle-t. Hála az égnek hasonló alkatunk lehet, különben már felfedeztek volna.

A szemem megtalálja a paripa hangárjának fehér ajtaját. Valamit belevéstek, finoman és fényűzően, egy történetet, de nem az egyház szokásos angyalait és démonait. Egy lovagló férfi, projekciós lándzsáját mintha ezernyi hullámzó kígyóra szegezné. Hunyorgok… egyáltalán nem kígyók ezek, hanem indák, amelyek egy középső összevisszaságban csatlakoznak, mindegyiknek egy sor agyar van az alhasán.

Az ellenség.

Nem maradt róluk valódi kép, a király miniszterei ragaszkodnak hozzá, hogy a Háború elpusztította az összes adatbázist, a papok pedig őket visszhangozzák, és azt állítják, a gonosz munkáját gyakran nehéz meglátni. A korcs ellenségnek, ami ellen Szent Jorj lovagol, amit megjelenítenek az ajtón, nincs igazi alakja, kevesebb határozott vonása van, mint a tipikus túlzó egyházi metaforának. Mindig voltak kétségeim, hogy ez az ellenség valódi formája-e, a történelem ritkán pontos, és csak a győztesek írják.

– Szent Jorj ma jól néz ki, nem igaz, milady? – kérdezi a vezető. Amikor hallgatok, folytatja: – Mindig megnyugtat. A Háborúra emlékeztet: arra a sok paripára és bátor lovagra, akik odavesztek az ellenséggel szemben. Emlékeztet a lovaglásból fakadó nagy áldozatra, és… Nos, számomra csak megtiszteltetés, hogy része lehetek ennek az egésznek, milady.

Hát persze. A nemesek örömmel osztogatnak maradékokat az asztalukról, hogy hálásak maradjunk.

Biccentek, és a férfi megnyom egy gombot a szintetikusmárvány-falon. A hangár ajtaja lassan felnyílik, és egyedül sétálok be az élénk fénybe, a vésett indák összezáródnak mögöttem. Többé nincs háború. Az ellenség nincs többé. Győztünk. Most magunk ellen harcolunk.

Nem vagyok lovag.

De ma úgy fogok meghalni.

3. Bellicus

bellicus ~a ~um, mn.

1. háborúval kapcsolatos

2. harcias

A hatos hangárban nagyon hideg van.

Az egész Állomáson nem szűnik meg a hideg soha. Az űr mindenhol ott van körülöttünk, bővében vagyunk a hidegnek. A hő számít. A hő jelenti a túlélést.

Évente egyszer a nemesek lecsökkentik Alsókerület fűtését, hogy „tartalékolják az Állomás energiáját”. Még ahhoz is van képük, hogy ünnepnek hívják: Télbotorság. Köd gyűlik az utcákon, és a szellőzőkből szűrődő kénes sav neonlándzsákká kristályosodik. Az emberek halálra fagynak az ágyukban, és a nemesek mégis ragaszkodnak hozzá, hogy ezt ünnepelnünk kell.

Szívem minden gyűlölete egyetlen késsé vált, ami hajt előre.

A hatos hangárban lévő köd a Télbotorságnál is sűrűbb. Így hogyan találjak el a paripa nyergéig?

– Dekontaminálás indul: öt, négy, három, kettő…

Felhangzik egy higgadt, gépies hang, és elhúzódom a kék lézertől, ami hirtelen kilő felém. Végigcikázik a testemen, fénynyalábok hálója pásztáz végig minden szögből – ez valamiféle azonosító rendszer. Biztosan átmentem, mert a szárnyas sisak és a fehér öltözék hirtelen összezáródik az állam alatt. Erős sziszegést érzek, miközben a fülem pattogva alkalmazkodik, és a sisak által elnémított susogással a sűrű ködöt a hangárban elszívják valahová máshova, csak tiszta, fehér-arany márványfalakat hagyva hátra.

– Dekontaminálás befejeződött. Kérem, haladjon tovább a nyereghez!

A hang annyira higgadt, mint amennyire bennem lángol a visszafojtott félelem. Az űr nem ismer megbocsátást, még egy paripa belsejében sem. A lovasok meghalnak menet közben, de az ritkán fordul elő. A viadalszezonban a híradások inkább a lovasok végtagtöréseiről és agyi funkcióik elvesztéséről szólnak… De nekem meg kell halnom ebben a paripában. Nemcsak egy sérülés kell, hanem valódi, végleges halál. Nincs más lehetőség: a halálomnak kell ártania a Hauteclare-háznak, mivel az életem nem tudott.

A rostélyom sarkából gyors mozgást veszek észre, egy tolóajtó nyílik ki a márványfalban. Az egyetlen kijárat.

Megtanultam, hogy ha beléd mar a félelem, vissza kell marnod, vagy egészben felfal.

Előresétálok, ügyet sem vetek zakatoló szívemre.

A szomszéd helyiség majdnem ugyanolyan. Az egyetlen különbség a kör a földön, ami elég nagy ahhoz, hogy három ember kényelmesen elférjen rajta, és teljes egészében fekete üveg, amit az aljánál egy ragyogó smaragd gyűrű határol. Mindegyik paripának van egy nyerge: az ülés, ahonnan a lovas irányíthatja a paripát. Biztosan ez az.

Belépek és várok, remegek. A következő pillanatban a zöld gyűrű felmorajlik, és emelkedni kezd, vékony, áttetsző, és zölddé festi a világot, miközben szilárdfényű csővé zárul körülöttem. Valami hirtelen ráloccsan a fekete üvegre a lábfejem mellett – egy halvány meténg paca –, aztán még egy és még egy. Az egyiket a kezembe veszem. Olyan érzést kelt, mint az olcsó med-gél, ami bármelyik elsősegélydobozban megtalálható.

Először azt hiszem, hogy olajalapú a szivárványos ragyogás miatt, de… a ragyogás a lassan benne kavargó több ezer furcsa, csillámló ezüst örvényből árad. Lehajolok, hogy megszagoljam. Keserű, halvány citrusos jegyekkel. Mi a fene…

Kattanás visszhangzik a fejem felett.

Épp időben nézek fel, hogy lássam, ahogy a mennyezet kinyílik, és egy adag gélt loccsant rám. A szilárdfény falnak simulok, de nincs hova menekülnöm, a gél egyre ömlik befelé, derékig, majd vállig megtölti a csövet. Ha eléri a sisakom légcsatornáit, megfulladok. De nem… ha minden lovas megfulladna a nyeregben, nem lennének tornák.

A csillámló ezüst örvények kavarognak a gélben. Olyanok, mint a giliszták, vagy ebihalak vagy sejtek – kicsik, és küzdenek a túlélésért. Ezek nanogépek? Lehetséges: a nemesek hajlamosak megtartani a legjobb technológiát maguknak, és csak nekik vannak paripáik.

Amikor a gél a nyakamig megtölti a csövet, még akkor sem érzem a nyomását, sőt, könnyebbnek érzem magam, mintha a testemet támogatná, nem lesúlyozná. A gél eléri a rostélyomat, és egy másodperc alatt elmerülök. A bátorság nem olyasmi, amit az ember tesz, hanem amit elvisel, és én elviselem, amíg a gél beszivárog a sisakom légcsatornáiba. Olyan hűvös, mint a sisak az orromon és a szememen. Visszatartom a lélegzetemet, de nem maradt levegő, és kinyitom a szám, beszívom a gélt mélyen a tüdőmbe, miközben a karjaimmal kalimpálok a cső falainál. Keserű citrusos ízzel tölti meg a számat, és azonnal szétolvad a nyelvemen, aztán oxigénszerű levegőt nyelek. Amint rájövök, hogy tudok lélegezni ebben a valamiben, megszűnik a mellkasomban a pánik, és lecsillapodom. Még élek.

Még mindig bosszút fogok állni.

Ekkor tompa rándulás fut végig a talajon. Az ezüstös gél mindent kizár, de a csontot remegtető vibrálás elárulja nekem, hogy ereszkedem, míg aztán valami visszhangozva a helyére kattan.

Lesújt a villám.

Elektromosság cikázik át a testemen, fájdalommal égeti el a nyugalmamat – nem tudok mozdulni –, az ajkam felhúzódik a fogamról, a szemhéjam felrándul. Görcsös látásommal figyelem, hogy az ezüst örvények erősebben ragyognak a gélben, és minden eddiginél gyorsabban kavarognak, szélforgók, örvények, és amikor a fájdalom hirtelen enyhül, a tudás érzése veszi át a helyét. Tudom, hogy nem vagyok egyedül.

Valami van itt, közvetlenül mellettem, mindenhol ott van körülöttem. A bizonyosság az, mint amikor tudod, hogy valaki áll a hátad mögött álmodban. Az égető tekintet az a tarkódon, egy láthatatlan valaki testhője érződik a közelben. Valaki hatalmas, aki még Vörös Lovasnál is nagyobb. Valaki nem-én.

Aztán megmozdul.

Mielőtt hatalmába kerítene a rémület, gyengéden értem nyúl, pehelykönnyű, óvatos érintést érzek az elmémben, de nem látom; egy fordított fejfájás, mintha egy ujj nyomódna belülről a koponyámnak. Olyan, mint a kíváncsiság, de nem az enyém, egy kutya érdeklődő fejbillentése. Olyan, mint egy invitálás, egy láthatatlan kéz felém nyúl.

Ez a határ. Ez a sors hajtűkanyarja, amit nem látok. Ez a halál.

– Meg kell várnod, hogy Isten büntesse meg őket, Synali.

Nem, anyám. Nem fogok várni.

Kinyújtom a kezem.

A testem egy pillanat alatt tűzforró lesz és jéghideg, izzad, aztán nyirkos lesz; növekedem. Nagyobb leszek, tágulok, mintha a végtagjaimat sokkal hosszabbra nyújtanák, mint amilyenek valójában. A mellkasom az egyetlen, amit továbbra is normálisnak érzek, eltölti nehéz szívverésem. Nem tudom, mi az ördög folyik itt, csak azt, hogy ez a nyereg. Csak azt, hogy a valami itt velem óriási, én pedig kicsi vagyok. Különbözőek vagyunk, de a nyomás nélküli gél és az elektromosság… valahogy összekapcsolt minket. Betettek minket egymás gondolataiba.

– Kézfogás megtörtént. – A hűvös gépi hang visszhangzik a sisakomban. – Készüljön az azonnali bevetésre: hét, hat, öt, négy, három…

Ez az érzés… a paripa? Mintha egy személy lenne. Az agyam azonnal a valódi MI-re gondol, arra, amit száz éve betiltottak, miután fellázadt. Mindenhez hamis MI-t használnak az Állomáson a takarítási alfeladatoktól kezdve a sebészi gépekig, de a valódi MI illegális. Még a nemesek sem annyira eltévelyedettek, hogy valódi MI-t tegyenek a paripáikba. Olyasmit akarnak, amit irányíthatnak, és a valódi MI-t, amit az őseink készítettek, többé már nem lehetett irányítani. Ezért rendelte el a Ressinimus király előtti uralkodó, hogy pusztítsák el.

– Bármi is vagy – mormogom –, csak arra kérlek, hogy ölj meg!

– Kettő, egy.

A padló kattanva kinyílik a talpunk alatt. Zuhanunk.

A szerveim felszáguldanak a torkomba, egy ököl belülről lesújt rám, de gyorsan átveszi a helyét a súlytalanság, minden a semmibe kapaszkodik, aztán szabadon lebegünk a nulla gravitációban. Vagy az egész Állomás gravitáció-generátorai meghibásodtak, vagy…

Az ezüst örvények a gélben lassan eloszlanak a rostélyomból, újra engedi, hogy lássak, látom az üvegtisztaságú sötétséget, amit sok-sok trillió hideg, éles, tűhegynyi csillag pettyez.

…az űrben vagyunk.

Hangtalan, levegőtlen, élettelen. Az űr úgy nyílik ki előttem, mint egy szörnyűséges fekete virág, a szirmai közepe a ragyogó, fehér nap a távolban. Balesetek villannak fel a szemem előtt, hajótestsérülések Alsókerületben, az űrbe kiszívott testek, melyek fagyottá égve térnek vissza, mumifikálódva, az összes testnyílásuk berobbanva, apám hullameleg bőre, ami lepergett a fagytól, amint kizsilipeltem.

Az én bőrömön nincs fagyás. Még mindig lélegzem. Biztosan apám gépparipájában vagyok.

A nagyság érzete, a hosszabb végtagok, de forró mellkas… Torz, bizonytalan módon logikus. Láttam a kijelzőn: nemesek lovagolnak hatalmas gépparipákban az űrben, amik akkorák, mint egy ház, a csak nekik fontos viadalokon. A történetek világosak: négyszáz éve a Háború lovagjai eljutottak az űrbe gigantikus méretű paripáikon, hogy megvédjék a Földet az ellenségtől. De látni és olvasni róla más, mint megtenni. Megtenni tüdőt összepasszírozó. Megtenni rémisztő.

Lovagolok. Nos, legalábbis lebegek. Lenézek, és fényes, hófehér fém végtagokat látok magam alatt – lábakat –, és ugyanolyan színű karokat, az ujjak hegye arany. Mintha a saját testemet nézném, ami óriási nagy és túl fényes.

Azt mondják, Isten a maga képére teremtette az embert, de az ember is a maga képére formálta a paripákat.

Egy gépparipa egy gigantikus mesterséges ember, páncélban. Vastag lábakon és lábfejeken áll, darázsszerű felsőteste széles mellkasban és karokban folytatódik, és végül sisakos fejben végződik, általában látható szem, fül vagy szájnyílások nélkül, a nyílások ugyanis strukturális gyengeséget jelentenek az űrben. A plazmanyílások pontok a lábfejen, a bokán, a mellkason és a háton. A paripa összes fém élét simára csiszolják, elegánsan, de feleslegesen, hisz az aerodinamika szinte semmit sem ér vákuumban. Ha a nemesek azt akarják, hogy valami gyönyörű legyen, mindenáron azzá teszik.

Lassan tovább haladok az űrben, amikor egy holografikus képernyő életre kel előttem, és ott lóg a csillagok között nagy felbontásban. Két férfit mutat dekadens mellvértben és fejdíszben. A forrongó közönséggel csordultig telt lelátók előtt ülnek. Felismerem őket: az udvar által kinevezett kommentátorok.

– Üdvözlünk mindenkit a 148. Kassziopeia Kupa elődöntőjében!

A tömeg mennydörgő üvöltése majdnem teljesen elnyomja őket, de a fülemben minden eltompul, amikor a szemem megtalálja az Állomást. Most először látom az otthonomat kívülről. Ismerem az alakját – egy fémgyűrű, amit méhsejt formájú projekciós pajzsok szegélyeznek egy olajkiömlés szivárványszínű árnyalatában, keresztülmegy rajta egy spirál, olyan, mint egy átdöfött glória, és a sok szilárdfény pálya úgy köti össze a kettőt, mint élénk narancssárga küllők egy kerékben; az alsó oldalukon villamosok cikáznak.

A gázóriás, ami körül az Állomás kering – az Esther – kövéren és zölden lóg mögötte. Tucatnyi alállomás kering hatalmas teste körül, van, amelyik számtalan holdja egyikéhez kapcsolódik, van, ami szabadon lebeg, de mindegyik kisebb, mindegyik lassan terraformálja a felszínét, ahogy a négyszáz éve véget ért Háború óta teszi, amikor az ellenség utolsó támadásakor a hét állomás kilökődött a Föld körüli pályáról távoli naprendszerekbe.

Ő odakint van valahol. Apám.

A tekintetem bejárja az Állomást, a tengelyt, ahol a nemesek élnek középen, a több ezer napelempanelt, ami egyszerre néz az Esther – terrene, azaz bolygó felőli oldal – és a csillagok felé is. A hullájának nincs nyoma, se őszülő haj, se zilált ruházat, se fehér köpeny. Egyáltalán nem látom apám testét, de megnyomtam a zsilip gombját, néztem, ahogy a gyilkosságom bizonyítéka belelebeg a semmibe… szóval merre van? Az Esther gravitációja nem vonzaná el ilyen gyorsan.

Egy újabb holoképernyő takarja el a kilátást, a kommentátor arca túlságosan vidám.

– Fantasztikus összecsapást hoztunk el maguknak, emberek! A nagy múltú Hauteclare-ház végre felkészül a rettenthetetlen Velrayd-ház ellen, két olyan család próbál szerencsét, melyek büszkeségükről és vitézségükről híresek. Ki győzedelmeskedik? Ki bukik el? Csak az ég tudhatja.

Próbálom elhessegetni a holoképernyőt, de nem halványodik el, mint a kijelző képernyő. Egy újabb hang szólal meg a sisakomban füstös rekedtséggel: Vörös Lovas.

– Elnézést a kifejezésért, de mi a büdös francot művelsz, Mirelle? Ez nem az amatőr liga, menj a lejtődre!

Egy karmazsinvörös pont vág át az űrön, és felém közeledik. Láttam már gépparipákat kijelzőkön, posztereken és gyerekek kezében játékfiguraként, de nem így, hatalmasan az űr hideg leplével és az Esther zöld ragyogásával a háttérben, és az egész túl nagy, túl valóságos, túlságosan gyorsan közeledik. Ami ilyen nagy, annak nem kellene ilyen elegánsan mozognia.

Vörös Lovas gépparipáját olyan színűre festették, mint az alvadt vér – karmazsinvörös, amibe sötétbarna keveredik –, és nagyjából olyan hosszú, mint egy egész villamoskocsi. A sisakján van egy csőrszerű kitüremkedés a szájrésznél, ami felkúszik a homlokáig és a koponyarészen, mintha egy madárcímer lenne, és a sarkai is ugyanolyan toll alakúak. Egy pillanatig eltűnődöm, hol az ő nyerge: a mellkasában vagy a fejében? Hol helyezkedünk el ezekben a gigantikus bábokban? Lenézek paripám titánfehér mellkasára. Biztosan valahol a torzóban vagyok, azt érzem középpontnak.

Vörös Lovas odaszáguld hozzám, és egy pillanatig elámulva nézem, ahogy a vörös plazma, amit a paripa kibocsát, úgy lebeg mögötte, mint két szalag, amit aztán az űr hidege eloszlat. Felfalja őket. A hő túlélés, de csak most jövök rá, hogy gyönyörű is.

Túl késő.

Rekedtes hangja hajthatatlan a hangszóróban.

– Az első lökés rosszul sült el, vagy mi? Na, hadd segítsek.

Nem kell a francos segítséged, nemes!

A nyeregben nincsenek gombok, nincsenek karok, amiket meghúzhatnék, csak a saját testem, ami egy olyan gélben lebeg, ami mostanra átlátszó lett, mint az üveg. Vörös Lovas bármilyen kapcsolókkal is mozgatja a gépparipáját, én azokat nem látom. Az enyém nem reagál, még elhúzódni sem tudok, amikor egybefűzi fémkarjainkat. Az érzéstől, hogy megfogja a könyökömet, összerezzenek – bőr a bőrön nyomás, hogy húzz el tőlem a francba! A hatás pontosan olyan, mint az érintkezés a való életben. Gondolatban bemutatok neki, és meglepetés cikázik keresztül rajtam, amikor a paripám szabad kezének arany ujjai tökéletesen utánozzák a gondolataimat. Ugyanaz a középső ujj, pontosan ugyanaz a csuklómozdulat.

Vörös Lovas felnevet.

– Ennyire büntetni akarsz a hallgatásoddal? Csak tessék! Ez nem fog megakadályozni abban, hogy segítsek egy lovastársamnak. Tudod, a lovagiasság. Amit annyira szeretsz.

Csak halkan hallom őt, túlságosan lefoglal, hogy kísérletképpen ökölbe szorítsam a kezemet. A szemem elkerekedik, amikor a fehér-arany gépparipa ökle is bezáródik. A késés szinte semmi, mintha azt nézném, ahogy a tükörképem mozog. Nem csak benne vagyok a gépparipában, én vagyok a gépparipa.

Vörös Lovas lassan a lejtőhöz húz. Egy olyan területhez, ami úgy néz ki, mint az üres űr, ha nem lennének a lebegő hatszögletű lemezek a két végén. Csak megbecsülni tudom a távolságot a két lemez között, ötven pársznyi távolság, talán több. A lejtő kellős közepén ott egy gravitáció-generátor összetéveszthetetlen ragyogása, úgy lóg a fekete térség előtt, akár egy azúr csillag, de ez sokkal erősebb fényű, mint amik az Állomás falaiban vannak. Biztosan rövid hatótávolságú gravitáció-generátor, olyan, amit a Háborúban az űrhajók és a gépparipák indításához egyformán használtak hintamanőverrel.

Amikor elérjük az egyik platformot, Vörös Lovas hozzápréseli lebegő testemet – ujjhegyei a mellkasomon azonnal gyilkos gondolatokat váltanak ki belőlem. Ne próbálj irányítani, te fennhéjázó pöcs! A mágnesesség erős rántással bekapcsol, és a lejtőhöz rántja a gerincemet. Egyenesen előre meredek, nem vagyok hajlandó ránézni.

– Hát – mondja kedélyesen –, én léptem. Sok szerencsét, előre a király dicsőségére és a többi.

A paripája aprót szalutál – vörös ujjait vörös homlokához teszi –, aztán irányt vált, a sugárhajtóművek a hátán és a lábfején vörösen lángolnak, ahogy elmegy a gravitáció-generátor felezőpontja mellett a hatszögletű platformhoz a lejtő túloldalán. Könnyedén mozog, nyilván akadémiai képesítést kapott. Ő választotta az akadémiát. A hozzá hasonló nemesi gyerekek dönthetnek saját kényelmes sorsukról, míg mi, többiek veszélyes, kínkeserves munkákat végzünk: szolgálunk, hegesztünk, bányászunk az alállomásokon… Olyasmiket csinálunk, amik összetörnek, megölnek, megcsonkítanak minket. Hisz a közemberek eldobhatók, erre megtanított a bordély. Apám tanított meg erre. Úgy bánt anyámmal, mint akit használni lehet, és eldobni.

A haragom magasra csap, olyan tűzzel, amit nem lehet megállítani, olyan tűzzel, amit én nem fogok megállítani, ég, ég, egyre ég, és furamód azt érzem, hogy a valami idebent velem szintén égni kezd, olvadt düh kavarog körülöttem.

Anyám halott, és megöltem az apámat. Egyedül vagyok ebben az életben. Ezt tudom.

De hat hónapja először leheletnyit enyhül a nyomás, könnyít a tudat, hogy valami más az univerzumban – bármi más – ugyanúgy ég, ahogy én.

El fog emészteni a tűz, és a lángok meg fognak sebezni minden Hauteclare-t ezen az istenverte Állomáson.

4. Caecus

caecus ~a ~um, mn.

1. (átvitt és konkrét értelemben) vak

2. fénytelen

Az űrben nem hajtunk fejet a tisztelet jeléül az összecsapás után. A sisakot vesszük le.

Ha valahogy túlélem ezt a viadalt Vörös Lovas ellen, le fogom venni a sisakomat a nyeregben. Letartóztatnak és kihallgatnak majd, aztán kivégeznek. Az őrök végül megtalálják Haute-clare herceg Állomás körül keringő hulláját. A Hauteclare-ház hazugságot harsog majd, de a hullám DNS-tesztjének eredménye igazolni fog: Farris von Hauteclare herceg házasságon kívül nemzett egy fattyút, a lány pedig megölte őt, aztán lovagolt a gépparipájában egy viadalon. Nem egy csetepatéban, nem egy selejtezőben, hanem egy viadalon, a bizonyítás legszentebb színterén, ahol a nemesek az egész Állomásnak bizonyíthatják, hogy nincs semmi kivetnivaló a becsületükben, az erejükben és az erkölcsükben. Hogy okkal uralkodnak.

A nemesek hite szerint a nemesség a bajvívótéren a legszentebb, azt csak a hálószoba előzi meg, ahol a tisztavérűeket nemzik.

A nemesek a lovasversenyeknél csak a vérüket értékelik többre.

Apám ezért fogadott bérgyilkost, hogy végezzen anyámmal és velem. Hónapokba telt, míg kutakodással, vesztegetéssel és dugással eljutottam ehhez az igazsághoz, de végül felszínre került, ahogy az minden mocsokkal történik. Hauteclare herceg azért öletett meg minket, mert azt tervezte, hogy indul a király tanácsadó testületének felszabadult helyéért. Egy fattyú az egyetlen valódi szégyen; ha a riválisok tudomást szereznének a létezésemről, arra használnának engem, hogy tönkretegyék nagyratörő terveit.

Anyám és én áldozati bárányok voltunk apám hataloméhségének oltárán.

Úgy is érzem magam, mint egy áldozati bárány, amit mágnesesen ehhez a lejtőhöz rántottak, egy hatszögletű oltárhoz, ami egy helyben tart a végső csapáshoz. Lassan forog az űrben, és én vele forgok, a csillagok fejtetőre állnak, aztán újra egyenesbe jönnek. Vörös Lovas int nekem a szemközti lejtőről, ha van egy kis szerencsém, megbüntetik, amiért egy ilyen mocskos fattyúval küzdött, mint én. Csak annyit tehetek, hogy várok. Az űr tényleg örökké tart, csupasz és fekete, de nem engedem be ásító félelmét.

A nyereg ezüstörvényes géljének enyhe citrusos illata van. Arra emlékeztet, amikor anyám sütött. Mesterséges citrom és szintetikus vanília, olyan ritka dolgok voltak, hogy évente csak egyszer engedhettük meg magunknak: a szülinapomon. Nagyon szeretett sütni, nem számított, mennyire rosszul érezte magát. Ha hazavittem egy zacskó korpás lisztet a guberálásból, mindig talált magában energiát, hogy felkeljen, és készítsen valamit. A sütőnk mormogott és remegett, és a frissen sütött illat betöltötte a kis lakásunkat, egy pillanatra elűzve a kénes gázokat és a villamos csikorgását.

Lenyelem a kemény gombócot a torkomban. Elfelejtettem. A sok vér, halál és tervezgetés közepette… elfelejtettem, hogy ma van a születésnapom.

Egy kommentátor hangja hasít a gondolataimba.

– A vörös sarokban áll az illusztris Hauteclare-ház és csodás gépparipájuk, Szellemorsó. Fogadjuk meleg tapssal Szellemorsó végtelenül merész és könnyedén elegáns lovasát, Mirelle Ashadi-Hauteclare-t!

A tömeg tapsába még a sisakom is beleremeg.

– Lady Mirelle annyi győzelmet gyűjtött be, hogy megszámolni sem lehet, Gress – teszi hozzá a másik kommentátor.

– Így van, Bero – ért egyet az első. – Meglátjuk, hogy ma be tud-e zsebelni még egyet. Ha most a kék sarokra fordítjuk a figyelmünket, itt a könyörtelen Velrayd-ház, és a gépparipája, Napsüvöltő! Napsüvöltő lovasa nem más, mint az egyetlen, az egykori csodagyerek, aki a legmagasabb pontszámot érte el az akadémia történetében: Rax Istra-Velrayd!

Vörös Lovas tapsa tízszer hangosabb. Rax. Borzasztó név, mint egy száraz proteinszelet a nyelvemen.

– Rax specialitása a döntő időzítés – gondolkodik hangosan a második kommentátor. – De Mirelle inkább erőből üt. Zűrös lehet a helyzet, Gress.

– Egyértelmű, Bero, de a lovaglás világában a „zűrös” csak az „izgalmas” szinonimája. Lovasok, készítsétek a lejtőket!

A lejtő hirtelen felfelé fordít, és a helyére kattan. Elpislogom a kábulatot, tiszta az út tőlem a gravitáció-generátorig, tőlem Raxig a szemközti oldalon, az ő lejtője is felfelé áll. Valami kemény formálódik a kezemben, darabonként a paripa tenyerének fémjéből, fehér, hosszú és éles aranyhegyben végződik. Tudom, mi ez, mielőtt teljesen formát öntene. A hatalmas fegyver, ami ott van minden gépparipában, egy lándzsa, amit réges-rég azért alkottak, hogy végezzen az ellenséggel, de most csak sportra használják.

– Kezdődjön a visszaszámlálás az első menethez, Isten, a király és az Állomás nevében! – ordítja a kommentátor.

– Isten, a király és az Állomás nevében! – visszhangozza a közönség titáni hangerővel. A valóság beszivárog dübörgő hangjukkal. Tudom, hogy a két paripát egymáshoz húzza a gravitáció-generátor, és tudom, hogy szélsebesen fogynak a párszok percenként, párhuzamosan alig kerüljük el egymást. Az elhaladás pillanatában megpróbálunk lesújtani egymásra a lándzsákkal: sisak, mellvért, vállpáncél, páncélkesztyű, lábpáncél, combvért… hat helyet lehet eltalálni, de csak a sisak számít automatikus győzelemnek. Minden más hely egy pontot ér. Honnan tudom ezt mind? Nem tudom. Sosem érdekelt a pontozás. Csak kibukott belőlem. Kicsoda…?

A valami, ami itt van velem, tudja. Lelkesen elmond nekem mindent a bizonyosság szavak nélküli áradatával; tudja, hogyan találunk. Tudja, hogy a két gigantikus emberi paripa aztán különválik az űrben. Tudja, hogy a gravitáció-generátor újra visszahúz minket, mint egy hurok, egy végtelenjel, két újabb körben. Akinek a harmadik kör végén több pontja van, az nyer. Ha egy lovas kizuhan a nyeregből, az veszít. Ha valaki eltalálja az ellenfél sisakját, az nyer. Az ellenfélhez csakis a lándzsa érhet hozzá, minden más hibának számít.

Mindezt azért tudja, mert réges-rég csapdába esett odabent. Csapdába esett? Ez egy gép… De nincs időm ezen morfondírozni, mert a lejtő hirtelen kikapcsolja a mágnesességet, és kilő az űrbe a gravitáció-generátor felé, ami még gyorsabban forgatja a magját. A kék ragyogás erősödik, ahhoz nem eléggé, hogy akadályozza a látást, de ahhoz igen, hogy a vég felé vezessen. Rettegnem kellene, de mivel olyan közel a vég, mivel anyám olyan közel van… Hat hónap telt el, mióta utoljára láttam. Már nem tart soká.

Nem tudom, hogyan lovagoljak. Nem tudom, hogyan nyerjek.

De azt jól tudom, hogyan ragadjak meg egy fegyvert.

A lándzsa nem egy tőr. Nagyobb annál. Nehezebb. Küzdök, hogy egyenesben tartsam, a karom küzd a súlya alatt, bár az emberi kezem a nyeregben ürességet markol, érzem; ahogy Rax és a könyöke is összeér, a lándzsa fogantyúja valódi és kemény a tenyeremben, még akkor is, ha csak rajtam kívül létezik az űrben.

Nagyot nyelek. Elnyomom a félelmet. Gyorsabban – gondolom. Gyorsabban akarom tönkretenni apámat.

Gyorsabban akarom látni anyámat.

Hirtelen aranyló plazma lövell ki forrón a hátamon lévő szellőzőből, a lábamon lévőkből, kilök a lejtőről, ahogy a generátor magához ránt. A sebességtől összerándul a gyomrom, a szívem a torkomban dobog, a csillagok szalagokká folynak egybe, az Állomás szürke-szivárványszínű masszává olvad, az Esther viharos zöld felszíne egynemű lesz, és csak a vörös paripát látom, ahogy rémisztően gyorsan közelít, fehér-arany lándzsám úgy harap előre a sötétségben, mint egy arannyal borított agyar. Rax vörös lándzsája egyetlen ponttá szűkül a szememhez túl közel, a paripája kissé irányt vált, változik, valahogy kitart a hatalmas ránehezedő nyomással, ami kiszorítja belőlem az életet…

Egymásnak csapódunk.

Túl gyors, hogy lélegezzek. Túl gyors, hogy megmozduljak. A pillanat törtrészéig minden egyszerre cikázik át az agyamon: fém, fény, tűz, fájdalom.

Aztán feketeség.

A következő, amit érzékelek, az a sötétség. Talán a halál.

A vég puha és ritmikus pittyegéssel jár. Nem tudok moccanni. A testem – ha még van olyanom – nehéznek érződik, a fejem még nehezebb. Halk hangok visszhangoznak a fülemben.

– …felépülési idő?

– …legfeljebb hónapok. A nanogépes kezelés nagyon…

– És a… DNS eredménye a…

– …ahogy kérte, uram.

Valami puha landol a homlokomon, aztán az egyik hang közel jön a fülemhez, nyugodt, mint az állóvíz.

– Találkozunk a túloldalon, te bátor lány.

Nem vagyok bátor. Csak tűrök.

A szám nem mozog, a torkom nem hörög. Fogoly vagyok a saját testemben. Csoszogó léptek, valami kattanva zárul, aztán újra elborít a sötétség.

–10. Aranea

arānea ~ae, nn.

1. egy pók

Tizennégy évvel korábban ugyanazon az Állomáson egy másik gyermek ötéves lett.

Egy elfelejtett gyermek, néhány órásan egy küszöbön hagyták. A haja szőtt arany. A szeme olyan színű, mint a jég, és az előtte látható vászonbábura szegezi tekintetét, egy projekciós tőr hőjét szorongatja apró öklében. A szilárd narancssárga fény fröcsög és szóródik a nyélből, lesújtani kész. A nevelője – az egyetlen apa-anya-család, akit a fiú valaha ismert – a bábu felé kapja a fejét.

– Ölj!

És a fiú öl. Újra és újra. Minden alkalommal azt hallja, „ügyes vagy”. Minden alkalommal egy mosoly.

A fiú családról álmodik, és bár van családja, tizennégy év múlva meg fog ölni egy fekete hajú, kedves szemű nőt a lánya előtt, és az lesz ennek az álomnak a vége.

És egy újnak a kezdete.

5. Abyssus

abyssus ~ī, nn.

1. (régies) szakadék

A bőröm előbb ébred, mint én – puha takarók, pehelypárnák, egy szoba levegője finoman kering. Érzek. Gondolkodom. Hallom az egyenletes pittyegést.

Élek.

Olyan gyorsan ülök fel, hogy az infúzió kirántódik a karomból, és üres tekintettel bámulom a bőrömre szivárgó vért. A kezemet anyám keresztjéhez kapom a nyakamban – először megkönnyebbülés, aztán iszonyat.

– Nem – suttogom. – Nem, nem, nem.

Ez így nem jó. Miért nem haltam meg? Lovagoltam egy gépparipában, ütköztem, és… A pittyegés vadul ingadozik, ahogy letépem a takarót a testemről. Minden fehér, és mindennek steril szaga van: egy kórház, de nem akármilyen: az egyik elegáns a nemesi toronyban. Fehér köntösbe bugyoláltak, és bedobtak ebbe az elszigetelt helyiségbe, de minek? Felépülni? Nincs miért felépülni. Tönkretettem a Hauteclare-házat? Csináltak nálam DNS-tesztet? Nem emlékszem, és az, hogy nem emlékszem, még annál is rosszabb, hogy élek.

Átlendítem a lábamat az ágy oldalán, de összecsuklik, nem tudok messzire menni. Az ajtót kétségtelenül őrzik, de az életemről nem ők döntenek. Meg kell halnom. Nincsenek éles tárgyak, még egy tükör sincs, amit összetörhetnék.

És aztán meglátom az ablakot.

Odabotorkálok, az ujjaim ledermednek a párkányon; nem tudtam, hogy a napfény lehet ilyen meleg. Az űrben perzsel, Alsókerületben pedig nem létezik, kiszorítja a szmog, az egymással versengő templomok hatalmas árnyékai és a folyton éber holo-képernyők. De itt lágy, mint egy ölelés, mintha anyám újra itt lenne.

– Ó, drága szívem! Remélem, egy nap majd látod felkelni a napot.

A szobám előtt valódi hangok csendülnek fel.

– Felébredt!

Felvetem magam a párkányra, és teljes egészében lesújt rám a nemesi torony igazságtalan fényessége: tiszta gyaloghidak, zöld bokrok és minden színben pompázó virágok, elfogott, átirányított és szabadon engedett napfény, egyenletesen elosztott épületek, nem összezsúfolódó lyukak. Az embereknek így kellene élniük… Anyának és nekem így kellett volna élnünk. Kiáltások záporoznak a hátam mögött.

– Állítsák meg!

– Hozzák a nyug… most!

Kezek rántanak vissza a párkányról, de vergődöm, karmolok, tépem, amit csak érek. Elérek tiszta bőrt, tiszta ruhát, eresszenek, hadd lássam, ahogy felkel a nap, nem fogtok kegyelmet adni, nem fogtok úgy tartani, mint egy ölebet…

– Hátra!

Egy szúrás a combomba, aztán mintha forró méz cikázna végig az ereimen. Elnehezült testemet visszafektetik az ágyra, és otthagynak. A kezem megpróbál ökölbe szorulni, de nem történik semmi. Csak pislogás, csak lélegzés. A testemet megállíthatják, de az elmémet nem. Az utolsó, amire emlékszem, hogy a vörös paripa felém tart. Elájultam? Ha eszméletlen voltam, és rajtam maradt a sisakom… Ha a kamerák nem látták az arcomat… Ha tönkretettem volna a Hauteclare-házat, mostanra halott lennék. Elégve a plazmakürtő alatt.

A világ mozdulatlanul forog, minden porcikám elsötétül a szabadesésben. A kórházi ágy csapdájában csak két dolgot tudok biztosan:

Egy: nem sikerült tönkretennem a Hauteclare-házat.

És kettő: kétszer nem követem el ugyanazt a hibát.

6. Clarus

clārus ~a ~um, mn.

1. tiszta, fényes

2. neves, híres

Rax Istra-Velrayd belebámul a teáscsészéjébe, a borostyánszínű folyadék beleremeg anyja minden dühös lépésébe a márványpadlón.

– Hogyhogy nem tudtad, hogy a nő egy imposztor? – vicsorogja, papírvékony kezét tördelve a teáscsészéjén. – Annyit kockáztattunk, hogy kiképezzünk téged, és miért? Azért, hogy mindent eldobj, amiért egy közönséges patkánnyal küzdöttél, aki besurrant, és ellopott egy gépparipát? Tudnod kellett volna. Meg kellett volna állítanod a diadalt, mielőtt lezajlott volna!

A kandalló előtt a nő kijelzőjének kivetített hologramja kék, áttetsző firkákkal harsogja a szalagcímeket: KÖZEMBER IRÁNYÍTJA A HAUTECLARE-HÁZ SZELLEMORSÓJÁT, A VELRAYD-HÁZ ELLEN LOVAGOL. Rax vet egy pillantást az apjára, aki mozdulatlanul áll a falnál. A Rax számtalan lovas trófeájának helyet adó polc ironikusan csillog az apja mellett, arany és ezüst egészen a mennyezetig. Úgy tűnik, az apja szokás szerint nem akar mondani semmit. Raxnek egyedül kell eltakarítania a romokat.

– Semmi baj, anyám. A GIK semmisnek nyilvánította a viadalt. Nem veszítettünk semennyi…

– Veszíthettünk volna. – A nő rávillantja a tekintetét, a hangja rideg. – Nem érted. Sosem érted. Lovagolsz, de soha nem gondolkodsz. Tegnap hajszálnyira voltál attól, hogy az utolsó cseppig elveszítsd a családunk becsületét.

– A lány mindenkit becsapott, anyám – mondja Rax. – Mirelle-nek fogalma sem volt…

Az erőszak mindig villanásként érkezik. Fehér homály vágódik az arcának, aztán ott a rossz érzés, ahogy a porcelán az állába vág, ahogy a csésze összetörik rajta. A fájdalom erősebb lenne, ha először történne. Rax nem emlékszik, hányadik alkalom ez… talán az ezredik. Tízezredik. Érzi, ahogy a vér finoman végigcsorog az állán, és nézi, ahogy az asztalra csöppen.

– Ez nem csak Hauteclare-ékról szól! – sziszegi az anyja. – Velrayd herceg kérdéseket tesz fel. Nem hagyhatjuk, hogy kérdéseket tegyen fel nekünk… Mi megbízhatók vagyunk. Most Velrayd báróság vagyunk, és mindenáron azok is maradunk. Nem fogod ezt tönkretenni nekünk.

A parazsak fénye a kandallóban erőtlenül megvillan a nő arcán, árnyékos, bűntudat nélküli. A testőre a sarokban megmoccan, készülő ujjakkal a gumibotján várakozik. Amikor Rax fiatalabb volt, ennyi elég volt, hogy az anyja kordában tartsa, de ahogy nőtt, a nő elkezdett segítséget toborozni. Rájött, hogy talán nem illő, hogy egy báróné maga fegyelmezze a gyermekeit.

Rax tudja, hogy a következő szavai fájdalmat jelentenek majd. A teste sajog a fantomzúzódásoktól. Akkor sem tudja visszafojtani az ajkáról felcsendülő halk nevetést.

– Száz közember ellen is lovagolnék, ha ez azt jelentené, hogy megszabadulhatok tőled.

7. Vulpes

vulpēs ~is, nn.

1. róka, nőstényróka

2. (átvitt) ravaszság, alattomosság

A rovátkázás a legjobb módja annak, hogy észben tartsuk az időt, ha kell, a lakásod falába karcolva. Egy vonal mindennap, amikor minden nap ugyanannak az örökkévalóságnak tűnik. Egyetlen vonal jelentette az alkalmat, amikor letörölted a vért a felszakadt ajkadról, és újra felkeltél. Egy vonal jelentette, hogy ettél azért, hogy életben maradj. Egy vonal jelentette, hogy dugtál egy nálad háromszor idősebb férfival, hogy olyan információhoz juss anyád gyilkosáról, amit senki mástól nem kaphatsz meg.

Minden kórházban töltött napért bevések egy neonvonalat az agyamba.

Három rovátka. Három nap. A nővérek hatóránként ellenőrzik a köteleimet. Négyóránként cserélik az infúziómat, gyengébb nyugtatóval, mint a forró méz, de így is elég erős ahhoz, hogy nehéz végtagjaim a helyükön maradjanak. Lázas, benyugtatózott álmomban úgy játszódik le az éjszaka, amikor anyám meghalt, mint egy lemez, amit elrontott az idő, ugrik, visszajátszik, aztán megint ugrik – a gyilkosa üres csuklyája, ahogy úgy indul felé, mint egy éhes ragadozó, tiszta feketében, ő pedig térdre rogy, az arca homályos, szavai hamis katyvasz. Könyörgött. Emlékszem, de nem akarok emlékezni. Meg akarom állítani a bérgyilkost, de sosem tudom. A férfi sötétség, hideg űr, az ördög, és ahogy rám néz rémisztő jégkék szemével, a sérülés, amit a kulcscsontomon okozott, szörnyen sajogni kezd.

Sírok, mielőtt felébredek.

Sírok anélkül, hogy megmozdulnék, míg már a párnám, a hajam és a fülem tele van sóval, mint a nőnek Isten könyvében, aki visszanézett. Anyám mellett gyenge voltam – túl boldog, naiv és puhány ahhoz, hogy bármit is tegyek –, és ez megölte őt. Gyenge voltam. A puhányságom megölte őt.

Négy rovátka. Öt.

A hatodik napon érkezik egy férfi. Nem ápoló vagy orvos, hanem valaki odakintről. Olyan a szaga, mint egy ruhamolynak: régi ruhaanyag, por és titkos sötétség. Kimérten átsétál a csempézett padlón, a kabátja és a nadrágja egyszerű selyem, de a sétapálcája díszes zafírból és ezüstből készült. Bárki gyámoltalan bácsikája lehetne: középkorú, középmagas, sima bőrű, kevéske világosbarna hajjal, olyan férfi, aki semmiben nem szenved hiányt az életben. Tehát nemes, de nincs feketefény glória a homlokára festve. Különös… Azt hittem, mindegyikük viseli a király iránti hűség jelét.

Helyet foglal egy széken az ágyam mellett, vékony ajka mosolyra húzódik.

– Köszönöm, hogy megvártál, Synali. – Puha hangja ugyanolyan, mint azé, aki „te bátor lánynak” nevezett. – Biztosan szörnyen nehéz volt neked.

Kiegyenesedem ültömben. Semmi jót nem jelent olyasvalaki, aki anélkül tudja a nevedet, hogy előbb megkérdezte volna.

– Elnézést – mondja –, azt mondták, a nyugtató hatása hamarosan elmúlik, és tudsz majd beszélni. Legalább pislogni tudsz?

Tudok. Szélesebben mosolyog, fogai tökéletesen fehéren ragyognak.

– Legyen egy pislogás az igen és kettő a nem. Így a beszélgetésünk nem lesz annyira egyoldalú. Megegyeztünk? – Összefűzi az ujjait a térdén. Az ujjain hordott drága gyűrűktől nyilall belém a felismerés: azért tartottak életben, hogy ezzel a férfival találkozzam. Ő az oka, hogy a kórház nem küldött a kürtő alá. És ettől ő az ellenségem. Bár, bárki is ő, egyértelműen van hatalma, és a hatalom mindig hasznosnak bizonyul.

Türelmesen megismétli magát.

– Megegyeztünk, Synali?

Egy pislogás.

– Csodálatos. Engedd meg, hogy nyíltan beszéljek: meggyilkoltad Farris von Hauteclare herceget úgy, hogy leszúrtad a dísztőrével. Bánod?

Két pislogás. Haragra vagy undorra számítok, de a mosolya gyengéd.

– Értem. Ez jól jöhet. – A sétabotja ezüst fejét vizsgálja. – Az apagyilkosság után kidobtad a herceg testét az irodai zsilipen, elloptad a lovaglóöltözékét, aztán a Hauteclare-ház paripáján részt vettél egy tornán a Velrayd-ház ellen. És nem akármilyen tornán, a Kassziopeia Kupa elődöntőjében. A nemesek egyenesen tajtékzottak.

Elégedett villanás suhan át keskeny szürke szemén. Nyitom a számat, és krákogok valamit, amit lehetetlen megérteni, de gyorsan közbevág.

– Ó, a Velrayd-ház lovasa legyőzött téged. Mivel nem képeztek arra, hogy ellenállj a g-erőnek, a becsapódás kilökött a nyeregből és… mivel nem tudtad bevetni a sisakpárnádat, a koponyád betört a gépparipa fémzsigerein. Az orvosok azt mondják, isteni csoda, hogy túlélted, még a nanogépes kezeléssel is, amit utasításba adtam.

Csodák nekem? Nanogépek nekem? Minek fáradnak ezzel? Gyilkos vagyok, fattyú, senkinek sem érek semmit.

A férfi hátradől a bőrszéken.

– Mindaz, amiről beszámoltam neked, két hónapja történt.

Elakad a lélegzetem. Két hónapja vagyok ebben az ágyban? Nem… nem, hat nap volt! Számoltam. Rajzoltam a rovátkákat.

– Egy hete nyerted vissza az eszméletedet – válaszolja meg kavargó gondolataimat hűvösen. – Két hónapja utasítást adtam, hogy végezzenek nanogépes kezelést. Még azt is sikerült titokban tartanom, hogy meggyilkoltad a herceget; az Állomás úgy tudja, hogy természetes halált halt, szívrohamban, azt hiszem. Nem emlékszem pontosan, mit írattam le a nyomozótisztekkel, amikor megtalálták a testét.

A nyögésemből egyetlen kibukó szó lesz:

– M-miért?

– Cserébe kérnem kell egy szívességet.

– Nem… fekszem le m-magával, maga nemes pöcs! Csak öljön meg!

A férfi arca elernyed, aztán felnevet. Az összes sápadt ránca és vékony redője a tiszta jókedv napcsókolta pillanatába rendeződik, ez a legkoncentráltabb érzelem, amit eddig hallottam tőle.

– Az afféle szívességek engem nem érdekelnek. – Eléggé lehiggad ahhoz, hogy megszólaljon. – Az sem érdekel, hogy megöljelek.

– Meg akarok halni…

– Pontosan tudom, mit akarsz – szakít félbe. – Az ember nem azért öli meg az apját, és vesz aztán részt tapasztalatlanul egy tornán, mert el akar nyargalni egy boldog életbe. Ha az ember túl akarná élni, megpróbálna elmenekülni a tett után, ám te nem tetted. Te kész voltál meghalni érte. Te ártani akartál a Hauteclare-háznak, még akkor is, ha az a vesztedet jelenti.

Ahogy beszél… összetéveszthetetlenül nemesi születésű. A tekintetében nincs lágyság, amikor a szemembe néz. Ahol egykor kedélyesség volt, most csak acél van. Tudja, ki vagyok. Hogy mivel próbálkoztam. Összefacsarodik a bensőm, hogy így átlát rajtam.

– Ki… maga? – sikerül kipréselnem magamból égő torokkal.

– Szólíthatsz Draviknak. Szeretném, ha együtt dolgoznánk.

– Miért tennék ilyet?

– Mert a Hauteclare-ház romba döntését nem érheted el egyedül.

Ernyedt ajkam vicsorogni próbál, de folytatja.

– Kérlek, ne érts félre! Egy herceg fattyú lánya, aki lovagol és ráadásul a gyilkosa is… az új-király udvara nagyon dühös lenne a Hauteclare-házra. A terved nagyon szépen elintézte volna, de nem túl alaposan. Szalmalángnyi siker, talán két hónapig pletykálnának a fattyúról, és Hauteclare lefizetné a megfelelő embereket, hogy elhallgattassa. Nekem tartósabb megoldás jár a fejemben.

Előrehajolok a párnáról.

– T-tartós?

Tudja, hogy megfogott, mert a mosolya most türelmes.

– Az új-király udvara ötvenegy Házból áll. Összeolvadtak és szétváltak az évszázadok során, de egyik sem oszlott fel. Soha. A király nem fogja engedni, ők a hatalma forrása. Úgy keringenek körülötte, akár a bolygók, eltartják őt, ahogy ő eltartja őket.

– Mindezt tudom… – A hangom elcsuklik.

– Jól sejtem, hogy hallottál a Szupernóva Kupáról? – Az ő hangja nem csuklik el.

Egyet pislogok. A Szupernóva Kupa a legfontosabb a tornák közül az Állomáson, minden évtizedben egyszer rendezik meg. Bár a lovaglásról sejtelmem sincs, tudom, hogy amelyik Ház megnyeri a Szupernóva Kupát, azt a király nagy kegyben részesíti, és a kegye hatalmat jelent, pénzt, befolyást, mindazt, amiért a nemesek vég nélkül szervezkednek, és hátba támadják egymást, ezüsttálcán nyújtják át annak, aki megnyeri a Szupernóva Kupát. A Hauteclare – apámmal a lovasaként – nyert az elmúlt évtizedben, és úgy nőttem fel, hogy a lobogójuk ott volt minden kerületben, alig leplezett kizsákmányolásuk és fosztogatásuk ott volt minden sarkon. A befolyásos Házak azért neveznek be, hogy bebetonozzák felsőbbrendűségüket a következő tíz évre, a gyengébbek azért, hogy fordítsanak a sorsukon, de mindenki benevez.

Az nem lehet, hogy ez a Dravik fickó…

– Azt szeretném, ha a Házam nevében lovagolnál a Szupernóva Kupán, Synali. És cserébe feloszlatom a Hauteclare-házat.

A torkomban érzem a szívemet.

– Ö-örökre?

– El fogják felejteni őket. A tetteiket, a történelmüket, a dicsőségeiket… minden eltörlődik.

Őrült. Egy kezdő nem nyerhet meg egy ilyen kupát. Senki sem oszlathat fel egy Házat, kivéve a királyt. Dravik tekintete meg sem rebben, miközben a kezét nyújtja. Ha hazudik, akkor ez egy bődületesen drága hazugság: a kórházi számláim, hogy a kedvemért eltussolja apám meggyilkolását. Hatalmas kockázatot vállal azzal, hogy életben tart. Ha igazat mond…

– Nem tud feloszlatni egy Házat – erősködöm.

– Van egy terv. – Úgy mondja, mintha ez maga lenne a magyarázat, a rendíthetetlen igazság.

– Ne adjon nekem reményt, sir Dravik! – recsegem. – Nem akarok reményt. Meg akarok halni. Pihenni akarok, és újra látni anyámat.

A tekintete furcsán, fájdalmasan megremeg, mintha olyasvalakit látna, akit jól ismer. Az elképesztő gondolat, hogy a Haute-clare-házat örökre elsöprik az Állomásról, úgy csüng az agyamban, akár egy aranygyümölcs. Habozok, a férfi kinyújtott kezére meredek. Az elmúlt hat hónapban egy másik ember érintése csak fájdalmat jelentett. Felnézek rá.

– Meg tudja ígérni a pihenést?

A gép pittyegése lelassul, a szívem rimánkodik a válaszért.

– Amikor vége – kezdi –, szavamat adom, hogy elhozom neked a pihenést.

Rendíthetetlen igazság.

Kinyújtom a kezem, kérges tenyerem megragadja puha kezét.

8. Novicius

novīcius ~a ~um, mn.

1. új, friss

A nemesi torony lassan forog az Állomás gyűrűjének kellős közepén, közeledik Dravik léghintójának ablakához. A motorunk csendes zümmögése elszigetel minket a szilárdfény autópálya narancssárga szalagján száguldó másik száz léghintó zajától, a vezetőülésük üres, algoritmus vezeti őket.

– Még soha nem utaztam léghintóval – mondom. – Mindig inkább villamosos voltam.

– Gondolom, hogy az életedben mostantól sok első lesz. – Dravik nevet, a sarokban ül velem szemben, sétapálcája az ölében pihen. Egérbarna fürtjei alatt nem visel feketefény glóriát, ami jelezné a nemességét, ám mégis van egy magánhintója, méghozzá a belső ezüstborítás púderkék liliomai alapján elég drága. Bő ujjú ruhám finom anyagának simasága, amit azért adott, hogy a kórházon kívül viseljem, siklik a bőrömön, túl szép a zsákvászon ingemhez képest. A gyapjúsál széles, nincsenek rajta molyrágta lyukak. A puha bőrcsizmák túl jól illenek rám, nagyon más, mint a műanyag szövésű szandál, amit megszoktam.

– Egy súlyos hibát látok a maga nagy tervében – mondom. – Nem végeztem lovasképzést.

– Azt orvosoljuk – válaszolja fesztelenül.

– Elküld a lovasakadémiára, és beírat a gyerekek osztályába?

– Szükségtelen. Egykor lovas voltam. A Szupernóva Kupát két hónap múlva rendezik. Bőven elég idő arra, hogy megtanítsam, amit tudok.

A szemöldököm felszalad. Szóval tényleg nemes. Vagy… az volt?

– Onnan származik a sérülése? A lovaglásból?

– Nem. – Ujjaival a jobb térdét kocogtatja. – Ez inkább… személyesebb volt. Neked viszont nincsenek ilyen sérüléseid, és ha helyesen készítünk fel, így is marad.

– Úgy beszél, mintha valami állat lennék – vicsorgok. A mosolya tökéletesen higgadt.

– Nem válnál állattá, hogy megkapd a bosszúdat?

Felhorkanok, és hátradőlök az ülésen, a karomat összefonom a mellkasomon. Úgy beszél, mintha a lovasképzés könnyű lenne, de két hónapig aludtam, a testem gyenge. Még ha valami csoda folytán meg is érteném a lovaglás bonyolult részleteit, kiállni olyanok ellen, akik évek óta benne vannak ebben a játékban – ha nem évtizedek óta –, az vesztes csata. Van technikájuk. Tapasztalatuk. Nekem nincs semmim. Dravik bármelyik ügyes nemesi lovast választhatta volna, aki az akadémián végzett, hogy lovagoljon neki, szóval…

– Miért én? – kérdezem.

Dravik megkocogtatja a lába oldalát.

– Én nem lovagolhatok, te pedig nem remélheted, hogy elpusztítasz egy Házat. Mindkettőnknek megvan, amit a másik akar.

– Nem ezt kérdeztem.

– A mentális kapcsolódásod Szellemorsó nyergében nagyon jól ment. Van tehetséged a dologhoz. Első alkalommal a lovasok gyakran tapasztalnak orrvérzést vagy ájulást.

– Ezért bármelyik elsőéves akadémistához elmehetne. Azért, mert kétségbeesett vagyok, könnyű manipulálni?

– Nem.

– Mert gyűlölőm a nemeseket?

– Nem.

– Akkor miért?

A motor halkan mormog. A léghintó tetejéről lelógó zafírral kirakott rojtok csilingelnek. A napfény megcsillan az ékköveken, szivárványt vet a lágy férfira, aki még lágyabban mosolyog rám, egy nincs-válasz típusú mosollyal – válasz, amit nem adhat vagy nem fog megadni –, és rájövök, hogy bolond lennék megbízni benne. Ez az egész bűzlik a manipulációtól és az irányítástól. Felállok. A mozgásomat érzékelve a hintó automatikusan poroszkálásra lassít.

– Nyissa ki az ajtót! – követelem.

– Synali… – kezdi Dravik.

– Azt mondtam, nyissa ki az istenverte ajtót!

Nem nyúl a csuklója felé. A hintó irányítása lehet, hogy csakis az ő kijelzőjéhez van kapcsolva, de az Állomáson mindennek van egy vészalkatrésze, még a nemesi közlekedésnek is. Megtalálom a gombot – a fogantyú alá dugták, egyetlen ujjal felé nyúlok…

– Tényleg azt hiszed, hogy az apád egyedül ölette meg az anyádat?

Dravik hangjára a kezem ledermed.

– Hét – mondja. – A Hauteclare-ház hét másik tagja szavazott arra, hogy iktassák ki őt. Mindannyian kényszerítették apádat, vagy segítettek keresni, lenyomozni és megölni az anyádat. Együttes erőfeszítés volt. A nemesi ügyek mindig azok.

A fülem cseng, a szám olyan száraz, mint a vashomok. A család segített neki. Az anyám nyakát elvágó tőr nem csak a bérgyilkos kezében volt. Megragadom anyám keresztjét. Erősen. Még erősebben. A léghintók vakító fényekkel suhannak el mellettünk. Egy örökkévalóság telik el, mire megtalálom a hangomat.

– Az a hét ember… Biztos benne, hogy közük volt hozzá?

– Semmi kétség – jelenti ki Dravik. – Mindegyiküknek alaposan utánajártam abban a két hónapban, amig gyógyultál. Mutathatok neked bizonyítékot a bűnösségükről, ha kívánod.

Egy pillanatig szinte azt kívánom, bár kételkedhetnék ebben a furcsa emberben. Azt kívánom, bár tévedne, de a csontjaimban érzem, hogy nincs így… Persze, hogy mind azt akarták, hogy anyám és én odavesszünk. Ők egy Ház. Együtt vannak. Mindannyiuk becsülete kockán forgott, nem csak az apámé.

Visszarogyok az ülésre, és a hintó mozgásba lendül. Most az egyszer Dravik nem mosolyog.

– Reméltem, hogy várhatok a szerződésünk feltételeinek megvitatásával, amíg hazaérünk, de… minden körért, amit megnyersz a Szupernóva Kupán, felajánlom, hogy megölöm a hét nemes egyikét. Ha az egész Szupernóva Kupát megnyered, magát a Hauteclare-házat semmisítem meg.

Hirtelen az aranygyümölcs körül sokkal kisebb, közelebbi darabok nőnek ki.

– Hogyan fogja…

– Kapcsolatok. Emberek, helyek, dolgok, ezekkel neked nem kell törődnöd. Neked csak a lovaglással kell foglalkoznod. – Látja a bizonytalanságomat. – Azt hiszed, nem vagyok képes megszabadulni tőlük?

A tenyeremet bámulom.

– A maga képességeiben hiszek, de az enyémben… kevésbé.

Az arca újra mosolyra derül.

– Nem hittem volna, hogy megérem azt a napot, amikor valaki, akiben Hauteclare vér csörgedezik, az alázatosságot választja. Te bátor lány… bedrogoztál egy takarítót, besurrantál a szigorúan őrzött bajvívócsarnokba, becsaptál egy lovast, meglovasítottál egy gépparipát, és leszúrtál egy herceget. Ismertem gengszterfőnököket az Al-Világban, akik kevesebbet tettek.

– A lovaglás más.

A férfi sóvárogva néz ki az ablakon.

– Azt hiszem, így van.

A hintónk eltűnik egy sötét alagútban, és amikor előbukkan, ezüstös mesterséges holdfényben fürdik az összes aranyozott épület és macskaköves út. Távolról a nemesi tornyot mindig gyűlöletes miniatűrnek láttam, egy öntelt babaháznak, de most szökőkutak lövellnek vizet bonyolult antigravitációs spirálokban a fejem felett, a levegőben, az épületeken és közöttük, míg már beborítják az eget. Nemesek sétálgatnak a járdákon borostyánkővel kirakott fűzőkben, holografikus ernyőkkel és díszes faálarcokkal. Torz kis lények lógnak a karjukon, majmok, kutyák, mindegyiküket a felismerhetetlenségig túltenyésztették. Halk zene verődik vissza olyan kvartettektől, melyek valódi puhafa hangszereken játszanak szinte minden sarkon, neonfényű sapkában és pillangós-izzós ruhában bohócok ugrabugrálnak a laza tömegben.

Se koldusok, se vakondpatkányok, se szemetet falatozó vézna kutyák, se neonfényektől megfulladó molyok, se vér az utakon, se mocsok, se sárga ként okádó szellőzők. Minden szellőztetett, parfümözött, hologramokkal és drága faanyagokkal borított, zene és víz – tiszta víz, amiért az emberek meghalnak Alsókerületben, amiért ledöfik egymást – hallatszik, és itt van, művészetté téve, úgy, hogy a házikedvenceik átszaladhassanak rajta, és ők ezt látva nevethessenek.

A dühöm elpárolog, és gyorsan hányinger lesz belőle.

– Lenyűgöző, igaz? – kérdezi Dravik, a fény még akkor is táncol a szemében, amikor felém nyújt egy műanyag zacskót. Utánakapok. Valaki odakint nevet. Egy zenekar játszani kezd. A vidám zene sikertelenül nyomja el az öklendezésem zaját.

Mire a hányingerem csillapodik, a léghintónk ráfordul egy csendesebb útra, távol a zenétől, tánctól és a parfümözött tömegtől. Felmegyünk egy emelkedőn, amit buja zöld fű és fehér fák borítanak (valódi fák, amilyenek a Földön voltak), a domboldalt elegáns nemesi kúriák tarkítják. A hintó megáll egy nagy fémkapu előtt, ami olyan készségesen nyílik ki, mint egy fekete vasbendő.

– Megjöttünk – jelenti be Dravik kissé hanyagul.

A léghintó felsiklik egy, a dombba vájt ösvényen a kerten át. A többi ház viruló zöld területeivel ellentétben ez fakó, gondozatlan, a fű megsárgult, a fehér fák elsatnyultak. Akkor is… ez nagyobb üres tér, mint azt az Állomáson valaha lehetségesnek tartottam. Akkor is