Tóth Krisztina

Világpuszi

Mesék embereknek
– részlet –

Szalma Edit illusztrációival

© Tóth Krisztina, 2022
Illusztráció © Szalma Edit, 2022

A botos lány

Kop-kop, kop-kop, kop-kop – hallatszott minden reggel a kopogás az utca aszfaltján. A manók, akik a nagy jegenyenyárfa gyökerei között laktak, általában erre a kopogásra ébredtek. Tudták, hogy ez nem holmi cipősarkak hangja, nem a ház elé kihúzott ormótlan, zöld kuka döccenése, de még csak nem is egy tétova harkály, aki a szokásosnál lassabban kopogtatja végig csőrével a törzset.

Nem, nem! Ez bizony a szőke, fehér botos lány, aki ilyenkor megy munkába. Nem úgy sétál, ahogyan a fiatal lányok szoktak, nem lendületesen, könnyedén lépeget, hanem megfontoltan, tapogatózva halad. Kezében hosszú, fehér botot tart, annak hegyével kocogtatja a járdaszegélyt.

A manógyerekek általában óvakodtak az emberektől. Ritkán merészkedtek elő a fa gyökerei közül a járdára, nehogy rájuk lépjenek, vagy valaki esetleg kutyakakinak nézze és zacskóval felszedje őket. A fehér botos lányt viszont jól ismerték. Kirohantak a nyárfa elé, és a járdaszegélyről kiabáltak neki. A lány megtorpant. Más járókelő fel sem figyelt volna a vékony, távoli kis hangokra, ő azonban rögtön elmosolyodott. A zsebébe nyúlt, kikotorta a morzsákat, és a fatörzs elé guggolt. A manók kicsipegették a tenyeréből a kenyérmorzsákat, és beszaladtak, hogy makkhéj tányérra tegyék a reggelit.

Amikor a manógyerekek legelőször látták ezt a lányt, nem értették, hogy miért közlekedik bottal.

Fiatal volt, hosszú szőke haja a vállát verte. Manó bácsi elmagyarázta a kicsiknek, hogy a lány nem lát, ezért tapogatja óvatosan az utat.

– Tudjátok, a csigák is így tájékozódnak a szarvacskáikkal – magyarázta.

A manógyerekek bólogattak. Jól ismerték a csigákat, mert a Takaros Liget takarító vállalat általában velük dolgoztatott. Ők jártak a manók házaiba felfényezni a padlót, esténként pedig gyönyörű csipkefüggönyöket rágtak viráglevelekből. A gyökerek alatti manóházak többségében ilyen áttört, zöld függönyök díszítették a kéregablakokat.

– Miért nem lát ez a lány? – faggatóztak a manógyerekek.

– Kérdezzétek meg tőle! – javasolta az öreg manó.

Amikor a lány legközelebb elhaladt a jegenyenyár mellett, a manógyerekek elősereglettek a házikójukból. A lány azonnal meghallotta a hangjukat, és leguggolt hozzájuk.

– Mi történt a szemeddel? – kérdezgették, miközben kedvesen a cipőorrára telepedtek, és lóbálták a lábukat.

– Ó, én így születtem – válaszolta a lány. – Előfordul, hogy az embergyerekek nem látnak, vagy később megbetegszik a szemük, és akkor másképpen kell tájékozódniuk a világban.

– A manógyerekeknél is megesik az ilyesmi – szólt közbe Manómama. – Ilyenkor üvegszilánkból csiszolt, parányi szemüveget kapnak. Sajnos néha ez sem segít, és elvesztik a látásukat. De a manóknak szerencsére kiváló a szaglásuk és a hallásuk, ezért a vak manócskák is jól elboldogulnak.

– Ez hasonlóképpen van az emberekkel is – bólogatott a lány. – Ha egy ember homályosan lát, azon sokszor szemüveggel lehet javítani, ám van olyan, hogy valakinek egyáltalán nem működik a szeme. Én is így vagyok ezzel. Belül, a képzeletemben pontosan érzékelem a világot, a formákat, a tárgyakat. A botom nagy segítségemre van, a telefonom és a számítógépem pedig szinte minden szöveget segít elolvasni.

– Nekünk nincs ilyesmink – dünnyögték a manók.

– Hát persze, bocsássatok meg, erre nem is gondoltam – nevetett a lány. – De azt nyilván tudjátok, hogy ha az embernek az egyik érzékszerve gyengébb, vagy egyáltalán nem működik, azt kiegészíti mással. Érzem például a homlokomon a szelet, érzem, ha süt a nap, és pontosan érzékelem az irányokat is. Ha megtöltök egy poharat, az ital hangjából tudom, mennyit kell öntenem, hogy ne csorduljon ki. A kezemmel érzem a tárgyak formáját, így ismerem fel őket. És képzeljétek, még olvasni is tudok. Van egy olyan ábécé, amit az ujjunkkal lehet olvasni. Pöttyökből áll, és az a neve, hogy Braille-írás. Egy Louis Braille nevű emberről nevezték el, aki kitalálta a pöttyökkel olvasást. Úgy kell ejteni, hogy lui bráj.

– Bráj, bráj, lui bráj, betűpöttyök, de király! – kiabáltak a kismanók.

– Láttatok ti már valaha legókockát?

– Hát hogyne láttunk volna! – kiabáltak a manók. – Manópapa évekkel ezelőtt talált egyet a fűben. Fehér színű legódarab volt, a hátán hat dudorral. Manómama megfordította, szépen betolta a fürdőszobába, és azóta fürdőkádnak használjuk. Harmatot gyűjtünk bele, és virágszirommal törölközünk. Egy felnőtt manó is kényelmesen elnyújtózhat a kis kádban.

– Ki tudnátok hozni ide a házatok elé azt a kádat? – érdeklődött a lány.

A manógyerekek rögtön beszaladtak, és egy perc múlva már tolták is ki a legófürdőkádat. A lány a tenyerébe vette a legódarabot, és az ujjával végigsimított a hat kiálló, kerek pöttyön.

– Hat pötty van rajta két sorban, látjátok? – mutatta. – A mi ábécénk is így épül fel. A pöttyök közül mindig nagyobb valamelyik, és ebből tudjuk, milyen betű van éppen leírva. A hat pöttyöt kitapogatva olvassuk el a szavakat.

– Akkor ti legóval tanultok? – csodálkozott az egyik manógyerek.

– Nem, nem. Ezt csak a hat kerek pötty miatt mondtam. Merthogy a mi könyveinkbe domború pöttyök vannak nyomtatva betűk helyett – nevetett a lány.

A manógyerekek vissza akarták tolni a kádat a helyére, a gyökerek alatti odúba, de Manómama leintette őket. Úgyis nemsokára jönnek a csigák takarítani, mindent ki kell hordani a ház elé. Ki kell porolni a mohatakarókat, kitörölni a makkhéj tálakat, kirázni a falevél plédeket. Manómamának hirtelen eszébe jutott valami. A fehér botos lányhoz fordult.

– Mondd csak, ha legközelebb jössz erre, nem tudnál nekünk valami kupakot is hozni? Ha jön tavasszal a napsütés, kiraknék ide a ház elé egy medencét a kicsiknek.

– Dehogynem – mosolyodott el a lány. És másnap, amikor bekanyarodott az utcába, fülelni kezdett. Várta, hogy odaérjen a nagy jegenyenyárfához, és átadja az ajándékot: a szalvétába csomagolt morzsákat meg a kék színű kupakot.

A manógyerekek már ott leselkedtek a gyökerek között. Várták a reggelit, várták a hangot: kop-kop, kop-kop, kop-kop, és amikor meghallották, rögtön tudták, ki közeledik. Hogy ez bizony nem valakinek a cipősarka, nem is a nagy, zöld kuka döccenése, és még csak nem is egy álmos harkály, hanem a barátjuk. A fehér botos lány, aki pöttyökből olvas, és aki érti a manók beszédét is.

Mondd az igazi neved

Petinek sok barátja volt a Katica óvodában, ahova járt. Mindenki szerette őt, az óvó nénik és a társai is. Az sem zavart senkit, hogy Peti kicsit különbözik tőlük: hogy a szeme mandulavágású, a füle eláll, hogy a lábai és karjai rövidebbek a többi gyerekénél. A nyelvét is gyakran kidugta, de nem gúnyolódásból, hanem mert kicsit nagyobb volt a tiédnél vagy az enyémnél. Ilyenkor az anyukája azt kérte, parkoljon be az a nyelvecske a garázsba, és Peti betolatott a nyelvével a szájába.

A világon számos olyan kisgyerek és felnőtt él, aki külsőre hasonlít Petire. Biztosan a ti környezetetekben, az óvodátokban, iskolátokban, talán a családotokban is él Down-szindrómás kisgyerek vagy felnőtt.

Aki így született, annak van egy plusz kromoszómája, amit akár jóságkromoszómának is nevezhetünk.

Hogy mi az a kromoszóma? Elég furcsa szó, ugye?

Képzeljetek egy végtelen hosszú krinolinfüzért, ami olyan icipici krinolinokból áll, amelyeket még mikroszkóppal se látunk. Ezek a kis egységek segítenek abban, hogy különböző tulajdonságokat örököljünk a szüleinktől. Néha több van belőlük a szükségesnél. A Down-szindrómás gyerekek esetében is ez a helyzet. A legtöbb ilyen kisgyerek vagy felnőtt mindenkivel kedves, mindenkit megölelne, és soha nem ártana a légynek sem. Peti is ilyen kedves fiú volt, de ettől még nem mesélnék róla nektek, mert ez önmagában szép és jó, de ahogy Szabina néni szokta mondani, ettől, ugye, még nem megyünk a falnak.

Hogy ki az a Szabina néni, aki ilyeneket mond?

Szabina néni a dadus a Mókus csoportban. Amikor Peti azt kiabálta, hogy nézd, nézd, Szabina néni, mekkorát tudok ugrani, akkor Szabina néni mindig azt válaszolta, amit az előbb írtam. Hogy ügyes vagy, Petikém, de ettől azért még nem megyünk a falnak.

Volt azonban Petinek egy olyan tulajdonsága is, amire csak két éve, középső csoportban derült fény, és ami nagycsoportos korára már híressé tette őt a Katica óvodában. Elsős korára már az egész kerületben megismerték, sőt én is értesültem erről. Ezért írom most bele Petit ebbe a mesébe.

A dolog Szabina nénivel kezdődött. Szabina néni egyszer a padon öltöztette Petit, mert lemaradt a többiektől, akik már sapkában-sálban várták, hogy az udvarra mehessenek. A dadus éppen felhúzta a dzseki cipzárját, Peti pedig félredöntött fejjel, figyelmesen vizsgálgatta őt.

– Megmondjam az igazi nevedet?

Szabina néni nagyot nevetett.

– Engem Szabina néninek hívnak.

Peti nem tágított. Kerek fejecskéjét közelebb tolta a dadushoz, homlokát hozzáérintette az övéhez, és azt suttogta:

– Neeem, te Zsuzsi vagy. Kertész Zsuzsi.

Szabina néni meglepetten bámult Petire. Amikor kisgyerek volt, a nagymamája, aki falun lakott, képtelen volt megjegyezni a Szabina nevet. Hiába igyekezett, mindig elfelejtette szegény, ezért elkezdte a legkisebb unokáját Zsuzsinak nevezni. Zsuzsi, azaz Szabina egész gyerekkorában kertész akart lenni, és most, hogy Peti emlékeztette erre, döbbenten csóválta a fejét.

Még akkor is csóválta, amikor az egész Mókus csoport levonult az udvarra, neki pedig össze kellett szednie a földről a sok ledobált holmit, és betenni a pad alá a széthagyott benti cipőket.

Egyszer Peti az anyukájával vásárolt a sarki kisboltban, és külön odavitte a pénztárhoz a Túró Rudiját, amit átnyújtott a pénztáros néninek. A pénztáros nénit különben csak mi nevezzük annak, mert valójában nem is néni volt, hanem egy huszonnégy éves fiatal lány, aki minden második nap itt dolgozott, hogy kicsivel több pénze legyen. Peti figyelmesen ránézett, a szemét mintha még kicsit össze is húzta volna, hogy jobban lásson, aztán megkérdezte:

– Megmondjam az igazi nevedet?

– Erzsi vagyok, csillagom – felelt a pénztáros, aki nem néni volt, hanem lány.

– Nem – válaszolta Peti. – Te a Tangó Lola vagy.

A pénztároslány kezéből majdnem kiesett a Túró Rudi, pedig az nagy kár lett volna, mert ha összetörik, nagyon nehéz kulturáltan kienni a papírból. Esténként ugyanis ez a lány tangózni járt, és mindig arról álmodozott, hogy mennyivel szebben hangoznék, ha a fantáziátlan Erzsébet helyett a Lola nevet adták volna neki annak idején a szülei. Azért is viselt nagy aranykarikákat a fülében, hogy legalább egy icipicit lolásabban nézzen ki.

Miután Petiék kiléptek a boltból, egész délután azon gondolkodott, mondta-e valaha bárkinek, hogy ő tangózik, de nem emlékezett ilyesmire.

Peti apukája egyszer meghívta a kollégáját vacsorára. Peti szépen odaült az asztalhoz, még a lábával sem harangozott, és nem vágott bele a felnőttek beszélgetésébe. Megvárta, amíg megtárgyalják a fontos dolgokat, hiszen ez a Géza nevű bácsi üzletet akart kötni az apukájával. Peti anyukája abban bízott, hogy ezzel majd sok pénzhez jutnak, és vehetnek végre egy autót is. Éppen kimerte Petinek a madártejet, mert az volt a desszert, amikor Peti váratlanul megszólalt a tányér felett.

– Megmondjam az igazi nevedet? – nézett huncutul a vendég bácsira.

Az anyukája és az apukája kíváncsian fordult felé, Peti pedig a bácsira mutatott:

– Te a Csaló Jóska vagy!

A bácsi zavartan felnevetett, és bevallotta, hogy neki valóban Józsi a második neve, de sohasem használja.

Este, amikor Peti anyukája leoltotta a gyerekszobában a villanyt, és leült Peti apukája mellé a nappaliban, azt suttogta, hogy talán mégsem kellene ezzel az emberrel üzletelni. Talán Petinek igaza van.

– Biztos, hogy igaza van – felelt az apuka, aki már tudta, hogy Peti sokkal többet lát a világból, mint amennyit a legtöbb ember érzékel.

Egy alkalommal Peti rettentően megfázott. Ez később történt, akkor, amikor már iskolába került. Köhögött, fájlalta a torkát, és délutánra csúnyán belázasodott. Sem a kanalas orvosság, sem a hűtőfürdő nem vitte le a lázát. Késő este az apukája és az anyukája úgy döntött, beviszik az ügyeletre, nehogy nagyobb baj történjen.

A kórházban, hiába járt későre az idő, sokan üldögéltek a folyosón. Volt itt kisbaba, aki leesett a pelenkázóasztalról, és most röntgenvizsgálatra várakozott az anyukája ölében. Volt egy kamasz lány is, aki csúnyán elvágta a kezét.

– Rajzolós Laura vagy – mondta neki halkan Peti, majd visszahanyatlott az anyukája vállára a láztól.

Rajzolós Laura, aki valóban divattervezőnek készült, hálából vett egy csokoládét Petinek az automatából, aztán elárulta, hogy őt igazából Edinának hívják, de ha egyszer híres lesz, ezek után biztosan felveszi majd a Laura művésznevet.

Peti nem tudta megenni a csokit, mert rettentő gyengének és álmosnak érezte magát. Becsúsztatta a zsebébe. Még vagy húsz percet kellett várakozniuk, mire bejutottak a doktor bácsihoz. Peti mosolygott, mint mindig, és nagyra nyitotta a száját, hogy megnézhessék a torkát.

– Ez, bizony, egy ronda megfázás – csóválta a fejét a doktor bácsi.

Fehér köpenyt viselt, és amíg arról magyarázott Peti anyukájának, hogy ő most bizony antibiotikumot fog felírni, addig Peti ügyesen elolvasta a köpenye hajtókájára tűzött nevet is. A bácsit úgy hívták, hogy dr. Kovács Károly.

Peti szeretettel nézett rá, és amikor lehajolt hozzá, meg is ölelte őt. Odanyújtotta a csokit, amit a folyosón Rajzolós Laurától kapott, és halkan a fülébe súgta:

– Menjél haza, Fáradt Lajos! Vár rád Pocak Mari és Pici Réka.

A doktor bácsi soha nem felejtette el ezt a pillanatot. Még a bountys papírt is eltette emlékbe, képzeljétek el!

Tiszta gyűrött és maszatos, de megvan még most is. A feleségét valóban, igaziból Marinak hívták, de hogy van valaki Mari pocakjában, azt ő maga is csak aznap késő éjjel tudta meg! Egy pirinyó kisbaba növekedett abban a pocakban. Kilenc hónapra rá pedig megszületett a mandulaszemű, picike Réka. Ő is, akárcsak Peti, egy plusz kromoszómával jött a világra. Ő is ölelős volt, és kedves, ő is folyton mosolygott.

Peti pedig azóta is mindenkinek megmondja az igazi nevét. Ha találkoznál vele, biztosan téged is jó alaposan megnézne ferde, sötét és huncut szemével. A te neved vajon mi lenne?

Tényleg, mi a te igazi neved? Elárulod?

A szarka tolla

Mici, a fekete-fehér cica, már nyolc éve lakott a családdal. Egészen kicsi volt, amikor befogadták, alig néhány hetes. A szomszéd néni találta őt, de mivel neki volt már otthon egy összeférhetetlen, öreg kandúrja, inkább Katiéknak adta a sovány, riadt kismacskát.

Kati anyukája először vonakodott, de a kislány olyan könyörgő szemmel nézett rá, hogy végül beadta a derekát. Kati akkoriban nagycsoportba járt. A cicának az ágya mellett alakított ki egy kis kuckót. Mici cica helye egy igazi babaágy volt, finom, puha szőrmével kibélelve.

A cica hamar megerősödött. Rövidesen szobatiszta lett, és igyekezett ráhangolódni a család szokásaira. Amikor például leültek reggelizni, ő is felugrott egy üres székre. Az asztalról viszont soha semmit nem csent el, mintha tudta volna, milyen szabályokat kell betartania ahhoz, hogy apával is megszerettesse magát. Apa, aki sohasem akart cicát, a második héten már Micivel a hasán nézte a tévét, és ha anya bevásárolni indult, mindig figyelmeztette, hogy el ne felejtsen ennek az édes kis csillagnak is hozni valami finomságot.

Egyszer anya és Kati rajtakapták apát, amint négykézláb bújócskázik Micivel a lakásban, bár apa azt állította, hogy csak Mici kislabdáját keresték, mert begurult valami bútor alá.

Ti ezt elhiszitek? Ugyan már!

Igenis bújócskáztak! Azt hitték, hogy senki se látja őket.

Apa egyébként focizni is imádott Micivel. Mindenkinek azt bizonygatta, hogy a cicájuk kivételes futballtehetség. Alufóliából gyúrt neki apró labdát, és az ujjával passzolgatott Mici előtt.

Amikor Kati és anya délutánonként megérkeztek, Mici mindig az ajtóban ülve várta őket. Az alufóliából készült kislabdákat gyakran a cipők orrába rejtette, de az is előfordult, hogy hajgumikat dugott el. Imádta Kati hajgumijait pofozgatni! Biztosan az egérfarkincára emlékeztették őt.

Amikor a cica féléves lett, elvitték az állatorvoshoz, hogy sterilizálják. Apa és anya nem szerették volna, hogy Micinek kölykei legyenek, mert annyi kismacskával igazán nem tudott volna mit kezdeni a család. Amikor Mici hazaérkezett a kórházból, kába volt, és egy hosszúkás heg volt a hasán. Kati nagyon aggódott érte. Simogatta, vigasztalta, finom falatokkal kényeztette, hogy mihamarabb felépüljön.

– Ugye nem hal meg? – kérdezgette kétségbeesetten anyától.

– Nem, most biztosan nem – felelte anya. – Hamar be fog gyógyulni a sebe, nyugodj meg!

Később, amikor Kati már iskolás lett, gyakran faggatta anyát arról, meddig fog Mici élni. Anya ilyenkor gyengéden átölelte őt, és úgy válaszolt:

– Tudod, az állatok nem élnek annyi ideig, mint az emberek. Egy napon majd nekünk is el kell köszönnünk Micitől.

A kislány ezt nehezen értette meg. Azt szerette volna, ha a cica örökre velük marad. Ha látja őt felnőni, és az ő gyerekei is játszanak majd vele. Úgy képzelte, hogy Mici állandóan jelen lesz az életükben. Hogy a cica nem változik, nem is öregszik. Csakhogy ő maga időközben észrevétlenül nagylánnyá cseperedett, és akkorára nőtt a lába, hogy akár már anya cipőit is hordhatta volna. Képzeljétek, tizenkét évesen harminckilences lába volt!

Mici rózsaszín kis praclija viszont nem nőtt tovább. Csak a pocakja! Az eltelt évek alatt bizony kissé meghízott, ellustult. Egyre ritkábban focizott apával, és nem rejtett többé hajgumikat a szőnyeg alá. Jobban szeretett az ablakpárkányon üldögélni, vagy a puha párnákon heverészni.

Mici cica megöregedett.

Ha galambot vagy verebet látott a kertben, nem lapult a földhöz, és nem kezdett vadászni. Ha gyík suhant el előtte a napsütötte járdán, nem iramodott utána. Ha délután a család hazaérkezett, már nem várta őket az ajtóban. Aludt valahol, sokszor fel sem ébredt a kulcscsörgésre.

Egyre kevesebbet evett. Kati gyakran turmixolt neki csirkeaprólékot, májat vagy más finomságot, mert kezdte elhullatni a fogait is. Gondot okozott neki a rágás: sokáig, nyammogva evett. A tálkája körül csupa maszat volt a konyhakő. Nehezen ugrott már fel a kanapéra, és ha apa ölébe akart telepedni, fel kellett őt emelni a szőnyegről.

A kertbe is ritkán járt ki, inkább a lakás védett sarkaiban pihengetett. Egyik péntek reggelen mégis megállt a teraszajtó előtt, és határozott nyávogással jelezte a gazdáinak, hogy szeretne kimenni. Ősz volt, hullott falevelek tarkállottak a füvön. Az alacsony, narancsfényű nap megvilágította a vöröslő bokrokat, és felmelegítette búcsúzó sugaraival a kupacba gereblyézett avart. Mici ebbe a levélhalomba heveredett le.

Bágyadtan hunyorgott a cirógató napsütésbe, aztán álomba szenderült.

Amikor este hazajöttek, még mindig az avarban aludt összegömbölyödve. Apa kiporciózta neki a macskaeledelt, és letette a konyhakőre. Máskor a tálka koppanását Mici a kertből is meghallotta, és azonnal futott, hogy nekilásson a vacsorának. Most azonban nem jött!

Vajon mi történhetett?

Apa felállt az asztaltól, hogy utánanézzen, merre kóborol. Kinyitotta a teraszajtót, szólongatta, de a cica nem mozdult. Apa kilépett a hűvösbe, megérintette hátát, és érezte, hogy a mindig meleg test már kihűlt. Újra végigsimított az ismerős bundán, aztán fejét lehajtva visszament a konyhába. Anyára nézett, aki azonnal megértette a pillantásából, mi történhetett.

– Vegyetek kabátot! – mondta ünnepélyesen. – Mici cica ma itt hagyott bennünket.

Kimentek a kertbe, körbeállták az avarkupacot. Apa kihozott egy nagy cipősdobozt, azt kibélelték szőrmével, abba fektették bele a cicát. Kati mellé tett egy üzenetet, anya pedig egy játék egeret. Apa ráhelyezte a tetőt.

Későre járt már, de Kati világított anya telefonjával, apa pedig megásta a nagy tuja alatt a gödröt. Óvatosan beletették a kis koporsót. Betemették, és elköszöntek tőle. Kati egész éjszaka sírt. Apa és anya közé feküdt az ágyba, mint amikor kisgyerek volt, és arcát a párnába fúrva zokogott.

– Bárcsak visszaforgathatnám az időt! – suttogta a könnyein át.

Hajnal volt, mire sikerült elaludnia. Másnap nem volt iskola. Anya egy lapos, fehér követ rakott a cica sírjára, Kati meg koszorút fűzött drótra őszi levelekből, aztán egy ágra akasztva odatűzte a kő mellé. Amíg apa és anya az ebédet készítették, ő a régi képeket nézegette a számítógépén. Fotókat, amelyeken Mici még kiscica volt. Felidézték, hogy milyen kedvesen ismerkedett a házzal, hogy milyen vicces volt, amikor fújt az előszobában a tükörképére.

Anya előkereste Katinak azt a réges-régi rajzát is, amit karácsonyra csinált, és amin a cica egyszer sáros praclival végiggyalogolt. Képzeljétek, ott voltak a papíron Mici kölyökkori lábnyomai!

Amíg főtt a leves, anya odatelepedett az asztalhoz, és ő is végignézte a régi fotókat.

– Üzenni fog neked, hidd el! – fordult Katihoz. – Vidám élete volt, szeretettel vettük körbe, és szerencsére szenvednie sem kellett. Nehéz lesz most nélküle. Hiányozni fog, hogy nem jön elő reggelenként, hogy nem dörgölődzik a lábunkhoz, nem dorombol többet a kanapén. Biztos vagyok benne, hogy ő is érezni fogja, ha gondolunk rá, bárhol járjon is most a lelke. Ha hasonló cicát fogunk látni, mindig megmelegszik majd a szívünk. De nekem a fekete-fehér kiskutyák is őt juttatják eszembe.

– Nekem meg a pandák – tette hozzá apa. – Olyan kis pandafeje volt. Még most is érzem a tenyeremben.

Ebben a pillanatban egy fényes tollazatú, nagy madár szállt le az ablakpárkányra. Hangosan cserregett, és hosszan, félrehajtott fejjel bámult Kati szemébe az üvegen át. Aztán felröppent, egy fekete-fehér tollat hullajtva el a levegőben.

A toll lassan hullott alá, mint egy fáradt, őszi levél.

Anya és apa éppen terítettek, Kati pedig kiszaladt a kertbe, hogy megkeresse. Most is ott van az íróasztalán. Olyan, mint egy írótoll, amilyet régi korokban használtak. Ha Mici cica élne, biztosan levadászná az asztalról. Selymes, fekete-fehér toll. Kati időnként felkapja, és a levegőbe ír vele.

Mit gondoltok, vajon kinek üzenhet?

Tartalom

Ferkó és a Világpuszi

A botos lány

Tetovált napkorong

A feledékeny Kakukk

Mondd az igazi neved

Vihartestvérek

Bulangó

Sellőlány

A kulcs őrzője

A szarka tolla

A legfinomabb répatorta

Szán a mélygarázsban

A mesék egy részét a szerző a la Résidence Jean Monnet program keretében írta, miközben Cognac város szíves vendégszeretetét élvezte.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Schmal Alexandra
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3647 1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence