AMTAK E-KÖNYVEK

WILKIE COLLINS

KÉT LÉLEK ÚTJA

Fordította Benedek Elek

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-77-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

WILKIE COLLINS

KÉT LÉLEK ÚTJA

REGÉNY

ANGOLBÓL FORDÍTOTTA
BENEDEK ELEK

Tartalom

WILKIE COLLINS

KÉT LÉLEK ÚTJA

REGÉNY

ANGOLBÓL FORDÍTOTTA BENEDEK ELEK

ELSŐ KÖTET.

BEVEZETÉS. A doboz.

ELSŐ FEJEZET. A zöld tó fölszíne.

MÁSODIK FEJEZET. Két fiatal szív.

HARMADIK FEJEZET. Swedenborg és a Sybilla.

NEGYEDIK FEJEZET. A függöny legördül.

ÖTÖDIK FEJEZET. Az én történetem.

HATODIK FEJEZET. Az ő története.

HETEDIK FEJEZET. Az asszony a hídon.

NYOLCADIK FEJEZET. A rokon lelkek.

KILENCEDIK FEJEZET. Természetes és természetfeletti.

TIZEDIK FEJEZET. A St.-Antonio kút.

TIZENEGYEDIK FEJEZET. Az ajánlólevél.

TIZENKETTEDIK FEJEZET. Brandt asszony balsorsa.

TIZENHARMADIK FEJEZET. A be nem hegedt seb.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET. Brandt asszony otthon.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET. Az akadály legyőz.

TIZENHARMADIK FEJEZET. Anyám naplója.

TIZENHETEDIK FEJEZET. Shetland vendégszeretete.

MÁSODIK KÖTET.

ELSŐ FEJEZET. Az elsötétített szoba.

MÁSODIK FEJEZET. A macskák.

HARMADIK FEJEZET. A zöld lobogó.

NEGYEDIK FEJEZET. Ő közénk lép.

ÖTÖDIK FEJEZET. Újra szükség van rám.

HATODIK FEJEZET. A csók.

HETEDIK FEJEZET. A Szent Pál árnyékban.

NYOLCADIK FEJEZET. Követem hivatásomat.

KILENCEDIK FEJEZET. Beszélgetés anyámmal.

TIZEDIK FEJEZET. Beszélgetés Brandt asszonnyal.

TIZENEGYEDIK FEJEZET. Szerelem és pénz.

TIZENKETTEDIK FEJEZET. Sorsunk elszakaszt.

T1ZENHARMADIK FEJEZET. Visszapillantás.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET. Dunrosz kisasszony.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET. Az orvos véleménye.

TIZENHATODIK FEJEZET. Végső pillantás a zöld tóra.

TIZENHETEDIK FEJEZET. Éji megjelenés.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET. Szárazon és tengeren.

ZÁRADÉK. Az asszony írja és fejezi be a történetet.

ELSŐ KÖTET.

BEVEZETÉS.
A doboz.

Nagy ideje annak, hogy feleségemmel az Egyesült-Államokból London megtekintésére indultunk.

Ajánló levélben nem volt hiány. Az egyiket sógorom, feleségem bátyja írta.

E levél egy angol gentleman ajtait nyitá meg, kit régi barátai tiszteltek, becsültek.

- Mr. George Germainet életének igen érdekes szakában fogjátok megismerni, - mond sógorom búcsúzáskor. - Utolsó levelében jelenté, hogy megházasodott. A nőről mitsem tudok, sem azt, hogy és mikép ismerkedett meg vele barátom, csak azt az egyet tudom szentül, hogy Germaine akár nőtlen akár házas létére, kedvemért tárt karokkal fogad benneteket Angliában.

Amint Londonba értünk első gondunk volt ajánló levelünkkel mr. Germainet fölkeresni.

Másnap reggel a Towert látogattuk meg - az amerikaiak e kedvenc nevezetességét. Az Egyesült-Államok polgárai a régi jó idők eme ereklyéiből szeretnek oly következtetéseket vonni, mik a nemzet szemében a köztársaság dicsőségét csak emelik.

Midőn visszatértünk lakásunkra, mr. és mrs. Germaine névjegye arról tanúskodott, hogy látogatásunkat viszonozták. Még ugyanazon este megkaptuk a meghívót egy kis barátságos lakomára. Mrs. Germaine irt nőmnek, s figyelmeztette, hogy ne várjunk valami nagy társaságot.

- Mióta visszatértünk nászutunkból, - írja mrs. Germaine, - ez első meghívásunk. Férjem nehány régi barátjával óhajtjuk önöket megismertetni, ez az egész.

Amerikában éppúgy, mint hallomás szerint Európa minden részében, az udvariasság azt parancsolja, hogy pontosan megjelenjünk a kitűzött időre. Egyedül csak Londonban uralkodik az az udvariatlan és illetlen szokás, a háziakat ebédjükkel jól megvárakoztatni és elég, ha mentségünk e köznapi frázis: "sajnáljuk, hogy kissé megkéstünk".

Mi valóban teljes okkal áldhattuk tudatlanságunkat, hogy oly pontosan megjelentünk a kitűzött időre; a többi vendéget csakugyan egy jó félórával megelőztük.

Fogadtatásunk oly szívélyes, oly mesterkéletlen őszinte volt, hogy szinte otthon képzeltük magunkat, s a fiatal házaspár rokonszenvünket azonnal megnyerte. Főkép az asszonyka egészen elbűvölt. Arcában, lényében annyi természetes báj, mozdulataiban annyi egyszerű kellem rejlett, s hangja oly zeneszerű, dallamos volt, hogy minket amerikaiakat ellenállhatatlanul megbabonázott. Hogy e házasság boldog, az látható volt. Két ember szövetsége, kiknek lelke eggyé forrt, kik úgyszólván egymásnak voltak teremtve.

E rövid félóra alatt, - míg hála a nagy világ bon-tonjának házigazdáinkkal egyedül lehettünk, a társalgás oly kedélyes szint öltött, mintha már mind a négyen régi jó barátok lettünk volna.

Pont nyolckor megjelent az első angol vendég. Minthogy nevét elfeledtem, engedtessék meg az Abc-hez folyamodnom - nevezzük tehát A. úrnak. Midőn A. úr belépett, házigazdám és neje ijedten néztek egymásra. Látszott, hogy nem egymagában várták.

Mr. Germaine azonnal e kérdéssel fogadta barátját, hogy neje hol van?

- Heves főfájás gyötri, - mond mr. A. mentegetőzve - s megbízott, hogy sajnálatát kifejezzem.

Alig végezte be A. ur szavait, midőn a második vendég is megjelent - szintén egyedül. Az abc-hez ragaszkodva, legyen ő B. ur. A háziakon ismét látható volt a megdöbbenés és nagy bámulatomra mr. Germaine ismételte előbbi sajátságos kérdését.

- És kedves neje?

A felelet némi változtatással majdnem ugyanaz volt, mit A. úr udvariasan elszótagolt.

- Rendkivül sajnálom, de mrs. B.-t kegyetlen főfájás lepte meg. Gyakran szenved s engem kért, hogy mentsem ki önök előtt.

Mr. és mrs. Germaine ismét összenéztek. Arcuk világosan mutatta, hogy ez utóbbi mentség rosszat sejtetett velük. Mrs. Germaine nyugodt volt és komoly. Hosszú szünet állt be. A. és B. urak bűnük tudatában egyik zugba húzódtak, míg mi nőmmel a képeket néztük sorra.

E kínos helyzetből mrs. Germaine oldott föl bennünket. Úgy látszott még ketten hiányoztak a meghívottak közül.

- Mit gondolsz George, asztalhoz üljünk, vagy megvárjuk mr. és mrs. C-t? - kérdé férjétől.

- Várjunk még öt percig, - mondá röviden, A. és B. úrra tekintve, kik bűnös módra még most is ott álltak a szoba szögletében.

Az elfogadó szoba ajtaja széttárult. Tudtuk, hogy a várt vendégek: egy nő és férje; kimondhatlan várakozással meredtünk az ajtóra. Utolsó reményünk C. úrban összpontosult. Vajjon ez előre megcsodált ismeretlen hölgy meghozza-e jövetelével a megnyugvást? Még most is borzadály fog el, ha visszagondolok. Mr. C. egyedül jött.

Mr. Germaine most már megfordította a kérdést.

- Neje talán beteg?

C. úr koros egyéniség volt s úgy látszott még abból az időből, midőn az udvariasság törvénye sérthetetlennek tekintetett. Midőn megpillantá barátait feleségeik nélkül a sarokban, elszégyelte magát és neje elmaradását pironkodva igyekezett mentegetni, hogy mrs. C. meghűlt, mennyire sajnálja, hogy férjét el nem kísérhette s több eféle.

E harmadik esetnél Mr. Germaine visszafojtott haragja is féket vesztett s kifakadt.

- Két gonosz főfájás és egy meghűlés, az sok! - kiáltott föl gúnyos udvariassággal mr. Germaine. - Nem tudom uraim, kedves nejeik miként egyeznek meg, ha egészségesek, de szenvedő állapotukban ez egyetértés igazán megható, bámulatra méltó!

Ez éles kifakadás közben jelentették, hogy tálalva van.

Nekem jutott a szerencse mrs. Germainet asztalhoz vezethetni! Nagy volt a sértés, mit férje barátainak nejei rajta elkövettek, de izgatottságát csakis karomon nyugvó kezének reszketése árulta el. Most tízszeresen érdekelt. Csak is egy oly nő viselhet el egész este ily morális martiromságot ennyi nyugalommal, ki a szenvedést megszokta s kit az élet iskolája önuralomra tanitott és megtört.

Azt hiszem nem túloztam, ha igy gondolkozom házigazdánk nejéről. Csak vessük latba a körülményeket, melyek közt vele megismerkedtünk.

Ilyen volt az a lakoma, melyet mr. és mrs. Germaine egybekelésük után tiszteletünkre rendezett. Mr. Germaine három legjobb barátját hívta meg nejeikkel, hogy saját feleségét bemutassa és a három jó barát a meghívást készséggel el is fogadta. Hogy mi történt a meghívás és lakoma között, természetesen nem tudhattuk, annyi azonban világos volt, hogy a három nő megegyezett abban, hogy Germaine asztalánál férjeik által képviseltessék magukat; az egészben az volt még a legcsodálatraméltóbb, hogy a derék férjek nem átallották nejeik durvaságát szentesíteni s a legköznapibb s azért a legsértőbb mentséggel állitani be.

Lehet-e egy nőre férje előtt kegyetlenebb megaláztatást képzelni, mint ezt, két idegen jelenlétében, kik távol országból jöttek fölkeresésükre? Alig hiszem, hogy nincs elég erős szóm, mely kellően kifejezné azt, mit egy nemeslelkű nő ily bánásmód mellett érezhetett?

Asztalhoz ültünk. Lehetetlen leírnom e kimondhatatlanul kellemetlen, kényelmetlen, szomorú lakomát! Még csak visszagondolnom rá is nehezemre esik.

Feleségemmel tőlünk telhetőleg igyekeztünk a társalgást folyamatban tartani, de mondhatom nehéz és sikertelen föladat volt; azt a három üresen maradt helyet nem lehetett elfeledtetni, világosan beszélt az magáért. Akárhogy küzdöttünk, újra meg újra ott volt az, mint a nyomasztó kedélyhangulat okozója. Világos, hogy valamely szárnyra kapott hír tönkre tette a jó barátok szemében annak a nőnek jó hírnevét, ki ott ült köztünk az asztalfőn.

Elmondott mentségük és az üresen maradt székek után, mit volt mit tenniök üdvösebbet a vendégeknek, mint hogy amint csak lehetett távoztak, magukra hagyva a sértett házaspárt. És ezt az első kínálkozó alkalomnál A. B. C. úr meg is tette, ki becsületére legyen mondva, a nők tettét láthatólag szégyenelte. Rövid idő múlva, mi is készülődtünk. De mrs. Germaine kért, hogy maradjunk még.

- Csak nehány percig kérem, - suttogá férjére tekintve. - Valami közlendőm van, mielőtt önök távoznak.

És ezzel karon fogta férjét s a szoba túlsó részébe vezeté. Nehány pillanatig halkan beszélgettek s a tanácskozást a férj egy kézcsókkal rekeszté be.

- Tégy amint jónak látod, kedvesem, - mondá, - teljesen reád bízom.

Mr. Germaine szomorúan, elgondolkozva ült le közénk. Mrs. Germaine egy szekrényt nyitott ki s kezében egy kis táskával tért vissza.

- Nem tudom eléggé kifejezni, mily végtelen hálával tölt el az önök jósága, - mondá egyszerű méltósággal. - Önök igen súlyos helyzetben annyi gyengédséggel bántak velem, amit csak régi bizalmas barátoktól várhatunk. És e jóságot én csakis teljes bizalommal viszonozhatom némileg. Ítéljék meg maguk, vajjon a mai kegyetlen megaláztatást megérdemeltem-e?

És szeme könybe lábadt. Elhallgatott, hogy kissé lecsöndesüljön. Kértük, ne folytassa, s kérésünkhöz férje is csatlakozott. Megköszönte, de azért tovább folytatá. Mint minden mélyen érző lélek, a körülmények parancsához szabta elhatározását.

- Csak nehány szavam van, - mondá nőmhez fordulva. Ön az egyetlen nő, ki megtisztelt bennünket. A többiek elmaradása elég világosan szól. Hogy igazuk van-e vagy nincs, nem merem eldönteni. Drága férjem óhajtá e meghívást, ő, ki előtt egész életem nyitott könyv. Szegény, tévesen azt hitte, hogy az ő becsülése barátainak is mérvadó lesz, egyikünk sem sejthette, hogy bárki is ismerje és felfödözze szomorú, végzetes múltamat. Jóságát csakis azzal viszonozhatom némileg, ha tudatához juttatom önt azon eseményeknek, miknek ama hölgyek nyomára jöttek. Valóban csodás módon vagyok ma mr. Germaine hitvese. Minden tartózkodás nélkül híven írta azt meg férjem házasságunk első szakában azon rokonai számára, kiknek jó véleménye lelkén fekszik. Kézirata e kis dobozban van. Mint kiváló kegyért esedezem, olvassák el végig és azután ítéljenek, méltó vagyok-e tisztességes nők társaságára.

És ezután szelíd, szomorú mosollyal átnyújtá a táskát és jó éjt kívánt. Nőm izgatottságában minden formaszerűséget feledve szívélyesen megcsókolta. A testvéri szeretet e csekély jelénél összeomlott az erős akarat és a szegény asszony keservesen zokogott.

Nőm érzelmeit teljesen osztám, csak sajnos, nem fejezhettem ki övéhez hasonló módon. A lépcsőn megragadtam az alkalmat és a férjet buzdítani igyekeztem.

- Mielőtt ezt elolvasnám, - mondám a táskára mutatva, - egyet bizonyosan tudok és ez az, hogy ha már házas ember nem volnék, angyali nejét irigyelném öntől uram, erről biztosíthatom.

- Ha ön olvasta az ott leírtakat, - mond szintén a kéziratra mutatva, - csak akkor fogja ön igazán érteni, álbarátaim mily fájdalmat okoztak ma.

Másnap reggel nőmmel felbontottuk a dobozt és elolvastuk Mr. George Germaine házasságának sajátságos történetét.

ELSŐ FEJEZET.
A zöld tó fölszíne.

Szállj vissza emlékezet a múlt sötét tömkelegébe, húsz év örömökkel vegyitett fájdalmára. Ébredj föl ismét gyermekkorom emlékezete, a kis tó kanyargós, zöld partjait állítsd szemeim elé. Jőjj vissza hozzám, gyermekszerelmem, első tíz éved ártatlan szépségével. Hozd vissza rám, én angyalom, azt a létet, melyet úgy éltünk le, mint ahogy csak az édenben lehet, mielőtt a bűn és fájdalom lángpallosával ki nem üldözött a világba.

Március havában voltunk. Az évszak utolsó vad szárnyasai a tó fölött libegtek, melyet a suffolki nép a zöld tó fölszínének nevezett. A zöld partot szeszélyes kanyarulatain aláhajladozó fák szegélyezék, s a vízbe mártogatózva, tükröződtek, - innen kapta a tó nevét. A déli vég árnyas kis öblözetében állott nehány csónak, köztük az enyém, a csinos kis vitorlás csónak külön kikötőcskében ringott. Észak felé a nagy háló állott, melyet "Kacsales"-nek neveztek; ebben fogták össze a vadmadarakat, melyek telenként ezrével látogatták a zöld tó fölszínét. Kis Mary és én kézenfogva sétáltunk oda, hogy az utolsó kacsa tőrbecsalatásának tanúi legyünk.

A sajátos madárfogó fölső része kikandikált a tó vizéből egész ívsorban, melyet hajlékony ágak alkottak és finom hálóval volt bevonva. Mind kisebbedve haladtak az ívek hálóikkal az öböl titkos kanyarulatai szerint be egész a partig. Az ívek közül a part felé fa sövényzet futott, mely elég magas volt arra, hogy egy térdelő embert a tó fölszínén úszkáló madarak elől elrejthessen. Hellyel-közzel nyílások voltak a sövényzeten, melyeken egy kisebb kutya ki s beférhetett. Ez volt a kácsales egyszerű szerkezete.

E napokban én tizenhárom éves voltam, Mary pedig tíz. A tóhoz vezető utunkon Mary atyja volt kalauzunk és kisérőnk is egyúttal. A jó ember atyám birtokán ispán volt s egyúttal a kacsafogás művészetében a legnagyobb mester. Segéde összesen egy kis borzkutya volt, csalogatók gyanánt Suffolkban rendesen szelíd kacsákat szoktunk használni. A kis kutya is valódi mester volt saját szakmájában, oly ügyes kis teremtés, mely a legirigylendőbb előnyökkel változatlan jó kedvet és természetes értelmességet egyesitett.

A kutya az ispán után haladt, pár lépéssel mögöttük mentünk mi ketten.

Amint a sövényzethez értünk, a kutya szépen leült, várva, amig rá szükség lesz. Az ispán és a kacsafogó gyermekek végig lopóztak a sövényzet mögött s a legutolsó nyíláson kinéztek a tóra, mely fölött igy szabadon elláthattak. Szélcsöndes nap volt; a tó tükrét egy fuvallat nem mozzantá meg, bágyadt szürke fellegek vonták be az eget s a napot elzárták szemeink elől. A sövényzet nyílásán mi is kipillantottunk. A vadkacsák a kacsales területén együtt voltak, tollaikat békén tisztogatva.

Az ispán jelt adott a kis kutyának. Ez ránézett gazdájára, majd megindult s lassan haladva előre, átbujt a lyukon s azon a keskeny földcsíkon jelent meg, mely a sövényzet legszélén a vízbe hajlott. Először egy kacsa födözte föl a kutyát, majd megint egy másik; majd egy féltucat figyelme fordult rá. Ez új tárgy, mely az egyhangú háttérben megjelent, csakhamar a kacsák összes érdeklődésének központjává lőn. A legszélsők lassacskán föléje kezdettek úszni, ő pedig mozdulatlanul üldögélt a parton. Kettesével-hármasával csakhamar az egész kacsasereg zöme mind követte az előcsapatot. Az ebhez mind közelebb-közelebb úszva, egyszerre nagy hirtelen megállottak a ravasz kacsák, s egymás mellett üldögélve, tisztes távolból nézegették a part új tüneményét, a kutyát.

Az ispán, ki a sövényzet mögött térdelt, halkan mondá e szót: "Trim!" Amint nevét hallá, megfordult a kutya s a nyíláson visszavonulva, eltűnt a kacsák láttávolából. A vadmadarak mozdulatlanul ültek a víz színén, csodálkoztak és várták, mi lesz? Egy perc múlva a kutya körül ment s a sövényzet legközelebbi nyílásán bújt ki, mely jóval idébb volt.

A kutya másodszori föllépte újabb feltünést keltett a kacsák körében. Ezek most egy lökéssel előbbre úsztak, hogy a kutyát közelebbről s jobban láthassák; majd, hogy biztosított állásukat el ne veszítsék, megint megállapodtak; ez alkalommal a kacsales legszélső íve alatt. A kutya ismét eltűnt és a kacsák újra várakoztak.

Kis szünet után a kutya harmadszor is megjelent a sövényzet harmadik nyílásán, mely még jóval idébb, már az öböl fölött esett. Harmadszor is még beljebb csalta a kacsákat kíváncsiságuk, mind beljebb, a kacsales veszélythozó ívei közé. Negyedszer s ötödször is újra kezdődött a játék, a kutya a víz madarait lépésről-lépésre csalogatta be a kacsales közepébe. Trim, ott utoljára jelent meg. A kacsák utoljára úsztak újra idébb, utoljára állottak meg nagy óvatosan a víz színén.

Ekkor természetesen már késő volt. Az ispán megrántotta a zsinórokat. A nehezékekkel ellátott hálózat függélyesen hullott bele a vízbe s elzárta a kacsalest. A kacsák most tucatszámra estek kíváncsiságuk áldozatául, - semmi más csalogatót nem használtunk pedig, csak azt a kis kutyát. Pár óra múlva mint levágott vad vándoroltak a London felé vezető úton a piacra.

Amint a cifra komédia utolsó része is elvégződött, a kis Mary vállamra tette kezét, lábujjaira állott és fülembe súgta:

- George! Jőjj velem haza: Valamit akarok mutatni neked, amit érdemesebb megnézni, mint a kacsákat.

- Micsoda az?

- Meglepetés. Nem mondom meg.

- Adsz egy csókot is?

A bájos kis teremtés napbarnította puha karjait nyakam köré fonta és igy szólt:

- Annyi csókot György, amennyit csak kívánsz!

Oly ártatlanul mondotta ezt s én is úgy tettem, mint ő. A kedélyes, jószívű ispán, ki kacsái mellől egy percre visszapillantott, látta, amint gyermekes enyelgéssel egymást átölelve tartjuk. Vastag mutatóujjával megfenyegetett s azután bizonytalan és méla mosollyal igy szólt:

- Oh George úrfi, George úrfi! Ha édes atyja ura hazajő, azt hiszi, semmit se szól arra, hogy fia és örököse az ispán lányával csókolózik?

- Ha atyám hazajő, mondám nagy elhatározottsággal, megmondom neki az igazat. Megmondom, hogy az ön lányát nőül fogom venni.

Az ispán hangosan fölkacagott s ismét kacsáihoz fordult.

- Ej, ej, hallottuk amint magában mormogá, hiszen gyerekek még! Nem kell még szegénykéket elválasztani egymástól.

Mary s én nem szívesen hallottuk, ha minket gyerekeknek mondottak. Igazság szerint egyikünk egy tízéves kis hölgy, a másik pedig tizenhárom éves úr volt. Otthagytuk az ispánt és kézenfogva mentünk ismét haza.

MÁSODIK FEJEZET.
Két fiatal szív.

- Nagyon gyorsan nő - mondá az orvos anyámnak - s korához képest fölötte okos fiú. Tartsa vissza hat hónapig az iskolától, asszonyom, hadd járjon-keljen itthon a szabad levegőn. És ha könyvet lát meg kezében, vegye el tőle. Ezek az én rendeleteim.

E szavak döntöttek életem felett.

Hogy az orvos tanácsát kövessem, nem foglalkoztam semmivel s egyedül, testvérek és játszótársak nélkül őgyelegtem egyszerű falusi házunk környékén. Az ispán leánya szintén egyetlen gyermeke volt szüleinek s neki se voltak játszótársai. Magányos bolyongásainkban a tó partján találkoztunk. Az elválhatatlan játszótársak gyöngéd szerelmesekké lettek s jegyesi viszonyunk teljesen megérlelődött, mielőtt az iskolába visszatértem, mígnem aztán - egymáséi lettünk.

Nem tréfa az mit írok. Bármennyire esztelennek tetszhetik is ez az "értelmes emberek" előtt, mi gyermekekül valóságos szerelmesek voltunk - ha ugyan ilyen gyermekek létezhetnek.

Nem ismerénk egyéb örömet annál, a melyet egymás társaságában találtunk fel. Haragudtunk az éjre, mert elválasztott; rimánkodva kértük szülőinket mindaketten, hogy engedjék meg egy szobában aludnunk. Nehezteltünk, bosszúsak voltunk szülőinkre, ha kinevettek s további vágyaink felől kérdeztek. Ha visszapillantok amaz időre, gyermekkorom e napjaitól egész férfikoromig, oly élénken emlékszem a boldog órákra, melyeket akkor átéltem. A későbbi időből nem tudnék egyetlen elragadó érzést is hasonlítani ahhoz, melyet akkor kimondhatlanul s folyvást érzék s amely egész fiatal szívemet eltölté, ha együtt bolyongtam Maryval a mezőn; ha vele csolnakáztam a tavon s ha egy kegyetlen éj után újra tárt karjaiba repülheték, mintha hónapok meg hónapok választottak volna el egymástól.

Minő vonzerő csatolt oly szorosan egymáshoz, abban a korban, mikor még a két nem rokonszenvező vonása mindkettőnkben elrejtőzve alvék?

Mi ezt nem tudtuk, de nem is gondoltunk ennek megfejtésével. Szerettünk ösztönszerűleg, mint a madár, mely ösztönét követve repül.

Ebből azonban nem kell azt következtetni, hogy talán oly adományokkal és tulajdonokkal voltunk megáldva, melyek bizonyos tekintetben a velünk egykori gyermekek fölébe emeltek. - Olyanok voltunk mi is mint a többiek. Az iskolában okos fiúnak mondottak, de hisz ezer meg ezer fiú volt ezer más iskolában, akik épen olyan eminensek voltak, mint én, s épen olyan kitűnő bizonyítványokat kaptak, mint én. Hogy az igazat megvalljam, semmi egyébbel nem tűntem ki, ha nem azzal, hogy - mint mondani szokták - "nagy voltam koromhoz képest." Ami Maryt illeti, ő sem volt olyan különösen bájos leánygyermek. Gyönge gyermek volt, szelíd, szürke szemekkel s halovány arccal, gyakran félénk, csöndes és tartózkodó volt, kivéve, ha egészen egyedül volt én velem. Szépsége, mely gyermek éveiben ékesíté, a kifejezés mesterkéletlen tisztaságában és szeretetreméltóságában, és hajának abban a bájoló vörösbarna színében állott, mely kellemesen és gyönyörűen váltakozó fényben sugárzott. Jóllehet külső tekintetre mind a ketten egészen közönséges gyermekek valánk, mindazonáltal az ő lelke és az enyém egy titokteljes rokon vonással látszék összekötve lenni, mely nemcsak előttünk volt titokszerű, de annyira mélyen is szendergett bennünk, hogy a mienknél vénebb és okosabb főknek is dolgot adhata fölfedezése.

Önök természetesen azt kérdik, hogy szülőink nem iparkodtak-e megakadályozni ezt az idő előtti hajlamot, még a mikor ártatlan enyelgés volt ez egy fiú- és egy leánygyermek között.

Atyám nem, egyszerűen abból az okból, mert távol volt a háztól.

Nyugtalan, vállalkozó természetű ember volt ő. Miután birtokát adóssággal megterhelten örökölte, a legmagasabb becsvágya az volt, hogy csekély jövedelmét növelje saját iparkodásával, hogy házat tartson Londonban s a parlamentben politikai hírnévre tegyen szert. Egy régi barátja, ki Amerikába vándorolt volt ki, egy gazdasági vállalatot ajánlott föl neki a nyugoti államokban, mely által mind a ketten megalapiíhatnák szerencséjüket. Atyám izgékony fantáziáját megragadta az eszme. Egy évig volt távol házunktól az Egyesült-Államokban; keveset tudtunk róla ez idő alatt. Leveleiben csak annyit irt, hogy legközelébb mint Angolország egyik leggazdagabb embere tér vissza.

Ami meg anyámat illeti, ő a leggyöngédebb, a leggyöngébb szívű asszony volt a világon s egyetlen vágya: hogy boldognak lásson engem.

A két gyermek csinos kis szerelmi regénye szórakoztatá, érdekelte őt. A Mary atyjával egyetemben tréfálózva beszélt a két család leendő egyesülésén, a nélkül, hogy legkevésbé is gondolt volna a jövőre, s csak sejtelme is lett volna arról, ami atyám visszatértekor történhetnék, "Minden napnak meg van az ő saját boldogsága és fájdalma": ez vala anyám jelszava egész életében és egészen megnyugodott az ispán okoskodásában, melyet már közlénk a következő szavakban: "Hiszen gyerekek, nincs mért elválasztani még szegényeket!"

A család egyik tagja azonban már komolyabban fogta fel a dolgot.

Atyám fivére látogatóba jött hozzánk. Észrevett mindent azonnal, és természetesen ő is mosolygott rajtunk először. De amint mélyebben tekintett a dologba, megváltozott gondolkozásmódja. Meggyőződött nemsokára, hogy anyám mennyire esztelenül cselekedett, látta, hogy az ispán egyike a legderekabb szolgáknak, de mindazonáltal e dologban érdekek vezetik, s látta továbbá azt is, hogy én egy fiatal agyafúrt vagyok, kinek természetes tehetsége rendkívül korán fejlődött ki az - ostobaságokra. Nagybátyám e tapasztalatait őszintén elmondta anyámnak, s megkérte, hogy engem magával vihessen Londonba és ott tartson addig, míg az ő gyermekeivel való társalgás s gondos felügyelet észre térítenek.

Anyám vonakodott ez ajánlatot elfogadni, mert ő jobban ismerte jellememet, mint nagybátyám. Míg anyám kétségeskedett, habozott, nagybátyám meg türelmetlenül várta az elhatározást, én helyettük röviden elintéztem a dolgot. Megszöktem hazulról.

Egy levelet hagytam hátra, melyben kijelentém, hogy semmiféle hatalom el nem szakíthat Marytól, s hogy amint nagybátyám elhagyta házunkat, visszatérek azonnal s igyekezem megnyerni anyám bocsánatát. Dacára a legpontosabb nyomozásoknak, nem tudták fölfedezni rejtekhelyemet. Nagybátyám azzal a jövendöléssel utazott el, hogy a család szégyenére fogok felnőni s megígérte, hogy a legközelebbi postával értesíteni fogja atyámat a felőlem táplált nézetei felől.

Elrejtőzésem titka nemsokára kiviláglott aztán.

Az ispán anyjának hálószobájában rejtőztem volt el, a nélkül, hogy csak sejtette is volna ezt az ispán. Önök kérdik: hát az ispán anyja, tudott-e róla? Mire én azt felelem: hogy igen is tudta és - többet mondok - büszke volt rá, hogy rejteget; nem családom elleni ellenséges szándékból tette ő ezt, de kötelességét vélte teljesíteni.

De hát ugyan minő jelleme volt az öreg asszonynak? Hagyjuk őt maga helyett beszélni, ezt a csaknem egy varázslónővel versenyző nagyanyját a gyöngéd kis Marynak, ezt a modern Sybillát, ki Suffolk vidékén Dermody néven vala ismeretes.

Midőn e sorokat írom, oly élénken elevenül meg alakja előttem, amint kötve vagy olvasva, fiának alacsony házában a lakszoba ablakánál ült, s a nap fénye vállaira verődött. Dermody asszony kicsiny, sovány, mozgékony öreg asszony volt, tüzes fekete szemekkel, melyeket sűrű fehér szemöldök árnyalt be, magas, ráncos homlokkal és sűrű, fehér hajjal, melyet fejkötő takart. A vidéken az volt a híre, - s nem is alap nélkül, - hogy rangos, nevelést kapott nő volt s lemondott rangról, jó életmódról, hogy egy oly férfiú nejévé legyen, ki rangra jóval alatta állott. E lépését sohase bánta meg, legalább családja szerette hinni, hogy: nem. Látszat után ítélve: férje emléke szent volt előtte; az ő szelleme volt a védszellem, mely ébren vagy alva, nappal vagy éjjel őrködék felette.

Miután e hitéhez szilárdul ragaszkodott, nem befolyásolták a szellemidézések modern kinövései, melyek a szellemek jelenlétét esetlen ördögidéző művészetekkel s asztalokon és székeken produkált bolond jegyekkel akarják összeköttetésbe hozni. Dermody nemesebb tévhite lényeges részét alkotta az ő vallásos meggyőződéseinek, azoknak a meggyőződéseknek, melyek később Swedenborg misztikus tartalmú könyveiben kifejezésre találtak. A svéd látnok művei voltak az egyetlen könyvek, melyeket olvasott. Swedenborg tanait az angyalokról, különböző szellemekről és az erkölcsi magaviselet tisztaságáról összekeverte saját vad fantáziájával rokon szemléleteivel s az igy szerzett rajongó vallási tanokat nemcsak az ispán házában prédikálta, hanem szomszédai közt is terjesztette.

Fia házánál, menye halála után, ő volt a legfőbb hatalom, s ép úgy dicsekedhetett házi kötelességei, mint az angyalok és szellemekkel való szellemi közlekedésének hü teljesitésével. Hosszú ideig el tudott társalogni meghalt férje szellemével, miáltal egyszerű hallgatóiban néma borzadályt költött fel. Az ő misztikus szemléleti módszerének oly valami szentnek és szépnek látszott a köztem és Mary közti szerelmi viszony, hogy azt a társadalom alacsony és közönséges törvényei szerint nem is lehetett megítélni. Rövid imádságokat és dicsénekeket irt számunkra, melyeket találkozásunk, vagy kirándulásaink alkalmával kellett használnunk. Fiát komolyan figyelmeztette, hogy két fiatal szent lénynek tekintsen minket, akik égi ösvényen haladnak, mely ugyan a földön kezdődik, de a mely boldog véget egy jobb létben fog találni, oda fent az angyaloknál. És most tessék elképzelni, amint én a kétségbeesés könnyeivel ez asszonyhoz mentem és kijelentém előtte elhatározásomat, hogy: inkább meghalok, mintsem elszakíttatni engedjem magam Marytól - és meg lesz magyarázva a vendégszeretet, melyet a szent Dermody asszony háza nyújtott.

Egy igen nagy hibát követtem el, midőn rejtekhelyemet elhagyni készültem. Távozásomkor következőleg hálálkodtam a vén asszonynak: Nem fogom elárulni, legyen megnyugodva asszonyom. Anyám soha se fogja megtudni, hogy ön hálószobájában rejtegetett.

A Sybilla erre száraz, csontos kezeit vállamra tette s visszanyomott a székre, melyről épen felállottam volt.

- Fiú! kiáltá ő, átszúrva tüzes szemeivel, azt hiszed, hogy tettem én valaha olyasmit életemben, a miért szégyelnem kellene magamat? Hiszed, hogy szégyenlem magamat e tettemért? Várj csak. Hogy félre ne érthessen anyád, írni fogok neki.

Nagy, rézkarimájú pápaszemét orrára csíptette és elkezdett írni. Mihelyt gondolatai elhagyták vagy egy kifejezést keresett, melyet nem talált meg azonnal, vállain keresztül visszatekintett, mintha egy látható lény állana ott és figyelemmel kísérné levelét - férje szelleme volt, kit segítségül hívott - majd szelíden mosolyogva nyugodtan folytatá az írást.

- Igy! - szólalt meg és egy elbocsátó kézmozdulattal átadta a levelet. Az ő nézetei és az enyéimek le vannak itt írva. Menj gyermekem, megbocsátok neked. E levelet add át anyádnak.

Mindég ugyanazzal a formaszerűséggel és méltóságos kimértséggel beszélt, kifejezésben úgy mint mozdulatban.

Elvittem anyámnak a levelet. Olvastuk és megbámultuk közösen. Férje mindig jelenlevő szellemének befolyása alatt, következőleg irt Dermody asszony:

"Asszonyom! Az ön nézete szerint bizonyára nagy bátorságot veszek magamnak, midőn önnek írok. Én fiának segítségére voltam a nagybátyával való dacolásban. Nemcsak, hanem meg is erősítettem őt abban a szándékában, hogy örökre hü lesz Dermody Mary unokámhoz.

Tartozom azzal önnek és magamnak is, hogy felvilágosítsam az indító okokról, melyek e lépésre ösztönöztek. Én azt hiszem, hogy minden igaz szerelem előre el van határozva az égben és meg van szentelve. S a lelkek, melyek egy jobb hazában örök egyesülésre vannak kiszemelve, az isteni útmutatást követve, fölkeresik egymást idelent, hogy a földi életben frigyre lépjenek. Csak a hol az egymásnak szánt lelkek feltalálják egymást, ott köthető boldog házasság.

Ha a rokon lelkek egyszer találkoztak, semmiféle hatalom el nem választhatja őket.

Az isteni törvény szerint pedig mindig fel kell találniok egymást és egyesülniök kell. Kényszerítheti őket a világi bölcsesség egészen különböző életpályákra; megcsalhatja őket a világi bölcsesség vagy ők maguk egymást megcsalva, léphetnek hamis földi frigyre; mind nem változtat semmit. Be kell következni annak az időnek, a midőn a frigy földinek és hamisnak bizonyul, és az elválasztott lelkek ismét feltalálják egymást, hogy ide lent egyesüljenek, dacára minden emberi erőlködésnek, dacára minden világi igaz és hamis fogalmaknak.

Ez az én hitem s én ezt megőriztem egész életemen keresztül. Szilárdul ragaszkodtam a hithez mint leány, mint asszony és mint özvegy és mindig helyesnek találtam.

Abból az osztályból való vagyok én is, a melyhez ön tartozik, asszonyom. Az alacsony anyagi tudományokból nyertem én is oktatást. Hála istennek már fiatal koromban megtanultam ismerni az igazi szerelmet és az igazi lélekközösséget. Férjem a munkásosztályhoz tartozott, tehát a társadalom ama rétegébe házasodtam bele, melyből Krisztus egykor tanítványait válogatá ki. Nem képes emberi szó kifejezni azt a boldogságot, melyet egyesülésünkben már ide lent találtam, - halála nem választott el. Mellettem áll, míg e levelet írom. Látni fogom őt utolsó órámban, amint a fényes folyam partjain az angyalsereg közt áll és vár reám.

Most már láthatja ön, hogy milyen szemmel nézem a köteléket, mely gyermekeink fiatal lelkeit összeköti, midőn még úgyszólván az első lépéseket teszik az életben.

Higgye meg asszonyom, hogy az, mit férjének fivére öntől követelt, valóságos szentségtörés volt. Megvallom őszintén, hogy a mit ez alkalommal tettem, rokona szándékának megakadályozására, az erény parancsának tartom. Ön nem várhatja tőlem, hogy azért, mert fia az uraság örököse és az én unokám az ispánjának leánya, ezt a véletlent komoly akadálynak vegyem az egyesülésre nézve, mely az égben előre el volt határozva. Dobja el ön is azokat a keresztényhez nem méltó társadalmi előítéleteket. Nem vagyunk-e mindnyájan egyenlők az isten előtt? Szavaim megfontolásától nemcsak fiának boldogsága, de az ön lelki nyugodalma is függ. A későbbi években nem foghatja megakadályozni, asszonyom, e két gyermeklélek előre meghatározott házassági frigyét, a felől ők biztosítva vannak. Ha elválasztja most őket, ön lesz a felelős mindazon áldozatok és fájdalmakért, a melyeken át kell, hogy keressék később a visszavezető utat, George és az én Marym.

Most már lelkiismeretem ledobta terhét. Megmondtam mindent. Ha szabadon beszéltem vagy tudtomon kívül fájdalmat okoztam önnek, asszonyom, bocsásson meg nekem a ki vagyok önnek alázatos szolgálója

Dermody Heléna.

Igy végződött a levél.

Anyám elhatározta, hogy válasz nélkül hagyja. Félt, mint sokan az ő szegény szomszédjai közül, Dermody asszonytól egy kissé s emellett nem hitt a miszterikus dolgokban. Engem megpirongatott, megdorgált, megbocsátott - igy végződött az ügy.

Néhány hétre ismét visszatértünk Maryval korábbi benső viszonyunkhoz. De fájdalom, vége lett, a mikor épen legkevésbé vártuk. Egy reggelen anyám levelet kapott atyámtól, melyben nagy meglepetésére arról értesité, hogy egész váratlanul kénytelen lett átvitorlázni Angliába s már meg is érkezett Londonba, hol halaszthatatlan ügyek tartják vissza. Mihelyt azonban szabad lehet, meg fog jőni, tehát minden nap várhatjuk.

E levél nagy kétséggel tölté el anyám lelkét, férje amerikai spekulációinak sikerültére nézve. Hirtelen elutazása az Egyesült-Államokból, titokteljes tartózkodása Londonban, egy közelgő válság előhírnökei valának az ő szemeiben. A múlt ama homályos napjairól írok én most, midőn vasutak és villanyos távírók még csak arany álmak voltak feltalálóik fejeiben. Ily gyors fordulat nem állott volna be atyámnál, ha bizalmába fogad minket is. Nekünk nem maradt fenn más választás, mint remélni és várni.

Napok teltek napok után s még mind csak arról szóltak atyám levelei, hogy Londonban kell vesztegelnie. Igy érkezett meg a reggel, amelyen Maryval és az ispánnal kimentünk, hogy megnézzük az utolsó vad madarakat, mint kerülnek be a kacsafogóba, és még mindig hiába vártuk, hiába, hogy a ház urát üdvözölhessük.

HARMADIK FEJEZET.
Swedenborg és a Sybilla.

Ott veszem föl elbeszélésem fonalát, a hol az első fejezetben elejtettem.

Mint emlékezhetnek, Mary és én magára hagytuk az ispánt a kacsalesnél, s utunkat Dermody háza felé vettük.

Mikor a kertrácsozathoz közelednénk, házunk egyik szolgáját láttam ott várakozni. Anyámtól hozott üzenetet - üzenetet számomra.

- George úrfi, úrnőm azt üzeni, hogy azonnal jőjjön haza; levél jött a postával. Az úr Londonból postakocsin indult el, és értesített, hogy a nap folyamában várhatjuk.

Mary arca elkomolyodott e szavakra. - Valóban haza kell menned, George, rebegte ő, - mielőtt láttad volna, a mi reád várt mi nálunk?

Eszembe jutott, hogy Mary "meglepetést" igért, melynek titkát csak akkor födözheti fel, ha bent leszünk a házban. Hogyan búsíthatnám meg őt? Szegény, kicsi szívem csaknem sírni kezdett már gondolatára is.

Meghagytam tehát a szolgának, hogy csak üdvözölje anyámat és egy fél óra alatt otthon leszek.

Bementünk a házba.

Dermody asszony mint rendesen, ott ült az ablaknál, ölében kinyitva feküdt Swedenborg egyik misztikus könyve. Beléptünkkor ünnepélyesen fölemelte kezét s jelt adott, hogy visszavonulhatunk a megszokott szögletbe, anélkül, hogy vele beszélgetnénk. Fölért egy házi fölségsértéssel, ha megzavarták a Sybillát könyvei olvasásában. Csöndesen lopóztunk helyünkre. Mary csak arra várt, hogy nagyanyja egy kissé belemélyedjen könyvébe s sűrű szemöldjeit figyelmesen összevonja fölötte. Ekkor szépen lábujjhegyre lépett s nesztelen eltűnt hálókamrájában a honnan visszatérve, valamit hozott a kezében, melyet előrevigyázattal a legjobb gyapot zsebkendőjébe takart.

- Ez a "meglepetés?" - kérdeztem.

Mary azt válaszolta rá: Találd ki, mi ez?

- Valami az én számomra?

- Igen. Találd ki.

Három félét is mondottam, de egyszer se találtam el. Mary lebbentett egyet kezével, ezzel akart kisegíteni.

- Kezdj bele az "abc"-be s mondjad addig, mig meg nem álliílak, okoskodék Mary.

Elkezdettem: A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L - itt megállitott.

- Igen L-el kezdődik, mondá.

Aztán találgattam: "lepény", "levél" - itt véget ért bölcsességem.

Mary sóhajtott és fejét rázta. Szemrehányólag nézett reám. Lám, te három évvel idősebb vagy, mint én. Mennyit fáradtam, hogy örömet szerezzek neked és most íme nagyobbra tartod annál magadat, semhogy törődjél az én ajándékommal. Találgasd tovább.

- Nem tudom kitalálni.

- Ki kell találnod!

- Nem találom ki!

Mary nem akarta, hogy félbehagyjam a találgatást. Most már egy más jellel jött segítségemre.

- Mit mondtál egyszer, hogy mit szeretnél, ha volna csolnakodban?

- Rég volt, a mikor azt mondtam?

- Rég, rég, nagyon rég. Még a tél előtt, ősszel, mikor a fák hullatták leveleiket s te engem a vízeséshez vittél. Ó, Georges, te elfeledted azt!

Mary elveszítette türelmét. Dacára nagyanyja félelmetes jelenlétének, fölugrott s lerántotta a zsebkendőt az elrejtett tárgyról.

- Íme! - kiálta - tudod most mi ez?

Végre eszembe jutott. A tárgy, melyet hónapokon át kívántam csolnakomra: egy új lobogó volt. És most Mary sajátkezűség készített számomra egyet! Zöld selyem alapra fehér galamb volt hímezve, mely csőrében aranyszálakkal kidolgozott olajágat tartott. Gyermekujjak tapogatódzó, félénk műve volt ez. Mily híven megtartotta kívánságomat az én kis kedvesem, mily türelmesen csúsztatta ide-oda tűjét a kitűnő mustrán; mily szorgalmasan dolgozott a szomorú téli napokon. És mindezt én érettem! Hogyan találhaték vala szavakat, büszkeségem, hálám és boldogságom kifejezésére? El is feledtem a könyve fölé hajolt Sybillát s karjaimba zártam az én kis szorgalmas munkásnőmet és csókoltam, míg lélegzetem elakadt és nem csókolhatám tovább.

- Mary! kiálték elragadtatásom első tüzében, ma jő haza atyám. Még ma este beszélek vele s holnap nőül veszlek.

- Fiú! - hangzék a szoba másik végéből a félelmet parancsoló hang, - jer ide!

Dermody asszony misztikus könyve bezárult s ránk szögezte igéző fekete szemeit. Feléje közeledtem s Mary félénken követett lépésről lépésre.

A sybilla oly szelíd, szeretetteljes módon fogta meg kezemet, ami egészen új volt nála.

- Kedves neked ez a játékszer? kérdé a lobogóra mutatva. - Rejtsd el hát, - kiáltá, mielőtt felelhetnék rá, - rejtsd el vagy el fogják tőled venni.

- Miért kell elrejtenem? kérdém. Sőt ellenkezőleg csolnakom árbocán fog lengeni.

- Annak soha se szabad megtörténni! - E szavaknál kivette kezemből a lobogót s türelmetlenül gyűrte kabátom zsebébe.

- Nehogy széttépje nagymama! kiáltott Mary kérőleg.

Én ismétlém a kérdést:

- Miért nem loboghat ez csolnakom árbocán?

Dermody asszony Swedenborg becsukott könyvére tette kezét. A könyv ölében feküdt.

- Ma reggel óta háromszor ütöttem fel e könyvet, - mondá. Háromszor jelenték nekem a próféta szavai, hogy szaporodnak a gondok. Gyermekek! e gondok fölétek gyülekeznek. Ha én oda tekintek, - folytatá tovább, miközben a szobában egy helyre mutatott, hol egy napsugár látszék, - férjemet látom égi fényben. Ő gondteljesen hajtogatja fejét s reátok mutat sohasem tévelygő kezével. George és Mary, ti egymásnak vagytok szentelve, maradjatok mindig méltók saját magatokhoz.

Hallgatott. Hangja reszketett, szemei azzal a szelíd, zavaros tekintettel nyugvának rajtunk, mely az elválás közelgő órájáról beszéle.

- Térdeljetek le, mondá a félelem és aggály csöndes hangján. Utólszor áldalak meg titeket! Utólszor imádkozom értetek e házban! Térdeljetek le. Letérdeltünk egymás mellé, az ő lábaihoz. Éreztem Mary szívének izgatott dobogását, a mint szorosabban, szorosabban hajolt reám. Saját szívem dobogásait megkétszereződni érezém egy félelem hatása alatt, mely nem volt világos előttem.

- Isten áldjon, oltalmazzon George és Mary, most és mindörökre. Egyesüléseteket az isten kívánja, az ő bölcsessége határozta úgy. Amen. Úgy legyen. Amen.

Mikor az utolsó szavakat kiejtette, feltárult az ajtó. Atyám lépett a szobába - az ispán kíséretében. Dermody asszony lassan emelkedett fel s szigoru tekintettel vizsgálta őt.

- A viszony megszakad, - mondá magában, szeméből látom...

A hallgatást atyám törte meg, az ispánhoz fordulva:

- Fiamat az ön szobájában találom Dermody, - mondá atyám, a helyett, hogy otthon volna.

Türelmesen vártam az alkalomra, midőn beszélhetek, átölelve a kis Maryt, midőn atyám felém fordult.

- George, mondá keserű nevetéssel, - mely szokása volt, ha el akarta titkolni haragját, - te bolondot csinálsz magadból. Hagyd azt a gyermeket és jer haza.

Most vagy soha, kelle nyilatkoznom. Külsőleg még gyermek valék. Az én érzetem szerint csak egy pillanatra lett volna szükségem, hogy férfivá fejlődjem.

- Papa - mondám én, örülök, hogy haza tértél. Ez Dermody Mary, kit én szeretek s aki viszont szeret engem. Nemsokára nőül szeretném venni őt, mint te az anyámat.

Atyám hangos nevetésbe tört ki, de míg tovább beszélhettem volna, megváltozott a hangja. Észrevette, hogy Dermody igyekszik tréfásan fogni fel a dolgot. A legközelebbi szempillanatban már dühtől vadultnak látszék.

- Értesítettek engem e pokoli bolond játékról - mondá - de idáig nem akartam elhinni. Ki csavarta el e gyönge fiú fejét? Ki bátorította arra, hogy átölelje a leánykát? Ha ön volt Dermody, akkor ez volt a legrosszabb napi munka, melyet életében végezett.

Aztán ismét felém fordult, mielőtt az ispán védhette volna magát.

- Hallod mit mondok? Parancsolom, hogy azonnal elhagyd Dermody leányát és haza jőjj velem.

- Jól van, papa, - mondám, - de ha nálad voltam, megengeded úgy-e, hogy visszatérjek Maryhoz.

Dacára nagy bosszúságának, egész meghökkent vakmerőségemen.

- A te szégyentelenséged mindent felülmúlt, fiatal bolond, tört ki apám. Én mondom neked, hogy lábad e küszöböt soha többé át nem fogja lépni. Olyan dolgokat vertek itt fejedbe, melyeket a te korodban nem is volna szabad tudni, melyeket komoly okos ember elő se hozott volna jelenlétedben.

- Bocsánat uram, szólott közbe Dermody alázatosan, de azért elég határozott hangon, fölhevülésében sokat megmondhat az úr szolgájának, de neki sincs joga átlépni a kellő határokon. Ön anyám jelenlétében és gyermekem füle hallatára gyalázott engem.

Itt meg atyám vágott az ő szavába.

- Ne fárassza magát, - mondá. Mi nem vagyunk többé úr és szolga. Mikor fiam az ön házához kezdett járni és leányával szerelmeteskedni, kötelessége lett volna önnek ajtót csukni előtte. Ön nem tette kötelességét, nem bízhatom tehát többé önben. Ezennel értesítem, hogy a legközelebbi hónappal bevégződött nálam a szolgálata.

Most már az ispán semleges talajon állott atyámmal. Többé nem volt az a csöndes, szelíd, szerény férfiú, a minőnek ismertem őt.

- Fölösleges a jövő hónapig várni, - mondá az ispán. Legyen megnyugodva, nem lesz kénytelen ismételni a fölmondást. Még ma este megküldöm számadásomat, s holnap reggel kilépek szolgálatából.

- Ebben tehát mégis egyetértünk, - mondá atyám, - minél előbb, annál jobb.

Azzal hozzám lépett s kezét vállamra tette.

- Figyelj ide, - mondá, miközben látszott rajta, hogy nagy erőfeszítésébe kerül az önuralom. - Egy elbocsátott szolga előtt nem veszekedhetem veled. Ennek az esztelenségnek véget kell érni. Hagyd itt ez embereket, hadd szedjék össze holmijukat és mehessenek, s jer haza velem.