Nyíró József

Áldoztatás
a havason

Az erdei ember felesége pihen ebben a sírban. Elég szomorú sorsa volt.

A vén pap megkésett az imádsággal a mezei munka miatt, amikor Álózi, az erdei ember béduvadt az ajtón szomorúan, mint maga az éccaka és megsiettette.

- Végezzen hamar tisztelendő úr az imádsággal, vegye Krisztus Urunkat s igyekezzünk, mert Józéfa a halálán van.

- Ki te? - hökkent meg a pap.

- Józéfa, az asszon - felelte tisztességesen Álózi. - Áldozni szeretne.

- Hol fekszik? - tudakolta a pap

- Bízón a havasban az erdei szálláson. Fenn Kárhágó fejiben.

- Hiszen oda nem lehet szekérrel menni - ijedett meg a pap. - Az a legsetétebb hely egész Erdélyországban.

- Biza jó öt-hat óra járás ide - bizonyította az erdei ember.

- Hát az asszonyt kire hagytad halálos órájában? - borzadozott a pap.

- Én bizony a fenyőfákra - felelte az erdei ember.

- És ha meghal, amíg oda érünk?

- Abbiza nem lehetetlen - ismerte el Álózi.

- Lámpásod legalább van-e? Mit csinálunk anélkül ebben a vaksetétben? - tudakolta a pap.

- Hoztam szurkos kalánt - nyugtatta meg az ember.

A szurkos kalán az erdei fáklya. Szél, vihar el nem fújja. Vörösen ég, mint a harag és általában az erdei tüzek.

- Indulhatunk!

Bementek a templomba. A pap meggyújtott az oltáron két szál gyertyát, nehéz testére ráhúzott egy kurta karinget, nyakába akasztotta a stólát s a kicsi zacskócskát, Álózit letérdepeltette s kinyitotta a szentségházat. A keresztfedelű kehelyből, melyen selyemköpeny csüngött - mintha a kehely keresztfejű kisded volna - az ezüst szelencébe rejtette az Úr testét.