© 2021 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: A Whole New World

ISBN 978-963-584-902-4

Szöveg: Liz Braswell

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Borítóterv: Scott Piehl

Illusztrálta: Jim Tierney

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Fiamnak, Alexnek, aki hivatalosan nem egy csínytevő, és mostanra elég idős ahhoz, hogy olvashassa a könyveimet. Jó szórakozást!

Annak ellenére, hogy nem értünk egyet abban, mitől lesz igazán jó egy baklava, külön köszönet illeti David Kazemit, amiért segített életre kelteni az ősi Agrabah-t.

– L.B.

A magasan járó, fehér hold oly ragyogón vetette fényét az alatta elterülő városra, mint az északi országok felett fényesen ragyogó nap. A sárból és téglából épült házak úgy csillogtak, mint kavicsok egy messzi tengerparton. A főváros hagymakupolái álomként fénylettek a sápadt dűnék mögött a sötét, csillagokkal teli éjszakában.

A nappali forróság már régen visszahúzódott a sivatag buckái mögé, és a város, amely végigszundította a perzselő délutánt, végre életre kelt. Az utcák megteltek teázó, pletykáló, nevető, barátokat látogató emberekkel. Az öregek satrandzsot játszottak a kávéházak előtti táblákon. Még a gyerekek is késő éjszakáig kint játszottak a járdákon. A férfiak és nők rózsavíz ízesítésű fagylaltot és csecsebecséket vásároltak az éjszakai árusoktól. A holdfényes Agrabah-ban zajosan és gazdagon áradt az élet.

Azaz, csak Agrabah bizonyos részeiben.

Egy másik városrészben az utcák csendesek voltak, mint az árnyék, és feketék, mint a halál. Arrafelé nem volt biztonságos feltűnő öltözékben megjelenni. Még a helyiek is inkább a házaikban maradtak, vagy a láthatatlan sikátorokon keresztül közlekedtek, melyek elrejtették a területet az utca népe elől. A házak fehér faláról arrafelé lepattogzott a kifakult vakolat, a sár pedig nagy darabokban vált le a téglarétegekről. Csupán a félig megépített faszerkezetek árulkodtak egy ősi Szultán területfejlesztési ábrándjairól, melyek segítségével kibővíthették volna az utakat, és bevezethették volna a vizet az utcákba. Miután a Szultánt megmérgezték, a tervet ejtették. Régi, nagy tervének maradványai már csupán akasztófáról lógó testekként lengedeztek a sivatagi szélben.

Ez volt a Csavargók Negyede.

A tolvajok, koldusok és a legszegényebbek otthona. Gyerekek, akiket senki sem akart, felnőttek, akiknek senki nem adott becsületes munkát, mind-mind itt telepedtek le. Az árvák, a szerencsétlenek, a betegek, a kitaszítottak.

A kunyhók, viskók, omladozó középületek és roskatag imaházak között egy valamivel jobban karbantartott kis otthon állt. Úgy tűnt, sárból készített falait az elmúlt évtizedben legalább egyszer lemeszelték. Az ajtó előtt törött teáskanna állt egy csokor sivatagi virággal, melyet valaki láthatóan rendszeresen locsolt. Egy szép, bár elrongyolódott szőnyeg várta a látogatók levetett szandáljait – arra az esetre, ha a vendég történetesen lábbelivel érkezne.

A kulcslyuk alakú ablakon keresztül az elhaladók egy halk női hang dúdolását hallhatták. Ha bekukucskálnának a fakereten keresztül, megpillanthatnák a hang forrását: egy kedves szemű hölgyet, aki királynői bájjal viseli szegényes rongyait. Ruhája tiszta volt, csakúgy, mint a nadrág, amit vigyázva foltozott az ablakon beszűrődő holdfényben.

Az ajtó felől egyszer csak hangos kopogtatás hallatszott. Három igencsak erőteljes ütés. A Csavargó Negyed lakói nem így kopognak – gyakran titkos kódok taktusában, mindig lopva zörgetnek az ajtókon.

A kopogás meglepte a hölgyet. Vigyázva letette a kézimunkát, és megigazította fejkendőjét, mielőtt az ajtó felé vette az irányt.

– Ki az? – kérdezte, ujjait a fogantyún tartva.

– Én vagyok az, anya – válaszolta egy hang.

A nő boldog mosollyal tolta félre a reteszt.

– De Aladdin! – dorgálta a fiút nevetve. – Te tudod a legjobban, hogy…

Elakadt a szava, amikor meglátta az ajtó előtt álló négy embert.

Az egyikük a fia, Aladdin volt. Vézna, mint minden utcagyerek. Mezítláb volt. Apjától örökölt hollófekete, vastag szálú haját az utca pora borította. Felemelt fejjel, kihúzott háttal állt, ahogyan anyja tanította. A fiú csupán látszatra volt utcagyerek.

Barátai – ha egyáltalán lehet őket így nevezni – félreállva kuncogtak, úgy tűnt, bármelyik pillanatban eliszkolhatnak. Morgiana és Duban valahogy vonzották a bajt. Aladdin édesanyja fogait összeszorítva nézte a ravasz tekintetű, láthatóan szökni próbáló gyerekeket.

Aladdin mögött egy magas, sovány férfi állt. Hosszú kék köpenyt és hozzáillő turbánt viselt. Akram volt az, a szárítottgyümölcs- és dióárus. Kőkeményen szorította Aladdin vállát. A nő látta, hogy a szorítás abban a pillanatban még erősebbé válna, amint Aladdin fejében megfordulna, hogy menekülőre fogja.

– A fiad – mondta Akram udvarias, de mérges hangon – és az ő… szövetségesei. Megint a piacon kószáltak, és loptak. Ürítsd ki a zsebeidet, csavargó!

Aladdin megadóan vállat vont, miközben kifordította zsebeit, felfedve a bennük megbúvó szárított fügét és datolyát. Arra azonban ügyelt, hogy szerzeményét nehogy a földre ejtse.

– Aladdin! – szólalt meg éles hangon a fiú anyja. – Te komisz fiú! Bocsáss meg, jó uram! Aladdin holnap egész álló nap neked fog segédkezni. Bármit megtesz, amit kérsz. Vizet is hord majd neked!

Aladdin ellenkezni akart, de anyja tekintete megállította. Duban és Morgiana csak nevettek a fiún.

– És ti ketten is – tette hozzá a nő.

– Nem vagy az anyám! – mondta Morgiana pimaszul. – Nem mondhatod meg, mit csináljak. Senki sem mondhatja meg!

– Nagy kár, hogy nincs egy olyan anyád, mint ez a szegény nő – szólt szigorúan Akram. – Karóba húzva fogod végezni, mielőtt tizenhat lennél.

Morgiana erre nyelvet öltött az árusra.

– Gyere! – mondta Duban, kissé idegesen. – Tűnjünk el innen!

A két gyerek tovatűnt a sötét éjszakában. Aladdin szomorúan nézett utánuk. Tudta, hogy mindhármuk büntetését neki kell majd elviselnie.

– Ha engem kérdezel, jobban teszed, ha messzire elkerülöd őket – fordult komolyan Aladdinhoz Akram. – Mindhárman örülhettek, hogy nem valaki más kapott el titeket. Van pár olyan árus, akiknek a karotokkal fizettetek volna a lopott gyümölcsért.

– Hadd csomagoljak neked egy kis ételt – szólt Aladdin édesanyja, miközben elvette a gyümölcsöket Aladdintól, és valami ruha után nézett, amibe beletehetné őket.

– Ugyan, ne fáradj! – mondta Akram feszélyezetten, miközben tekintetével körüljárta a kicsiny, sötét kalibát. – Már csomagoltam mára. És egy ilyen szorgalmas nőt, aki ennyire… egyedül van, nem lenne helyes mások gazságai miatt megbüntetni. Vedd úgy, hogy ajándék.

A nő szeme csak úgy szikrázott.

– Nincs szükségem a jótékonyságodra. A férjem nemsokára visszatér – mondta. – Cassim mostanra minden bizonnyal nagy vagyonra tett szert, és nemsokára elvisz minket egy jobb helyre. Csak azt sajnálom, hogy erre kell hazatérnie.

– Persze, persze – mondta Akram megnyugtató hangon. – Én… Már alig várom, hogy újra láthassam. Imádta a kesudiómat.

Aladdin anyját boldoggá tette a férjével kapcsolatos emlék, akkor is, ha az valaki más emléke volt.

Aladdin megrettent, amikor Akram kezét újra a vállán érezte. Az árus azonban ezúttal nem mérgében ragadta meg a fiút; ideges vállveregetése szánakozó benyomást keltett.

Aladdin ettől csak még rosszabbul érezte magát.

– Mi folyik itt? Van valami probléma? – szólt az éjszakából előlépő fiatal piaci őr, husánggal a kezében, és komoly kifejezéssel az arcán. – Úgy hallottam, probléma akadt a sátrad körül, Akram.

– Nem, nem, semmi gond, Razoul – mondta a kereskedő, ugyanazon a megnyugtató hangon, amelyen korábban Aladdin édesanyjához szólt. – Csak félreértés volt. Már megoldódott a dolog. Köszönöm az érdeklődést!

Az őr, akinek ránézésre egyetlen bűnös szenvedélye a péksütemények élvezete lehetett, nem firtatta tovább a dolgot. Más őrök biztosan tovább kutakodtak volna. Razoul körbenézett a szegényesen berendezett házban. A csendes, de elszánt asszonyra, majd búskomor ábrázatú fiára nézett, azután így szólt:

– Rendben van, Akram. Visszakísérlek a sátradhoz. Ez éjszaka nem biztonságos hely egy magadfajta tisztességes embernek.

– Ezer köszönet, Razoul – mondta Akram, majd Aladdin anyja előtt meghajolva így szólt: – Béke legyen veled!

– Béke veled! – viszonozta a nő a jókívánságot. – És… Köszönöm!

Miután az árus és az őr távoztak, a nő csüggedten bezárta az ajtót, majd beletúrt Aladdin hajába, és így szólt:

– Mit csináljunk veled, fiam?

– Hogy mi? – kérdezte értetlenül a fiú. Már nem tűnt megrettentnek. Vigyorgott, mint egy igazi tolvaj, és izgatottságában fel-alá ugrándozott. – Végül minden jól alakult! Ma este nagy lakomát csapunk! – mondta, azután örvendezve még több fügét és datolyát húzott elő a zsebeiből, majd egy töredezett tálba tette a gyümölcsöt. A nadrágját tartó selyemövből egy kis friss mandulát és füstölt pisztáciát is elővarázsolt. Ingének egy darabkája alól valahogy még egy adag kesudió is előkerült.

– Aladdin! – dorgálta anyja a fiút, miközben próbálta visszafojtani a nevetést.

– Miattad tettem, anya! Igazán megérdemelsz egy kis finomságot! Sosem veszel magadnak semmit.

– Ó, Aladdin, nekem semmire sincs szükségem, csak rád! – mondta a nő, majd szorosan magához ölelte a fiát.

– Anya – suttogta Aladdin anyja ruhájába. – Láttam, hogy mindig nekem adod az étel nagyobb részét. Ez nem igazságos. Én csak gondoskodni akarok rólad.

– Az élet sokszor nem igazságos, Aladdin – válaszolta az asszony, miközben eltolta magától a fiút, hogy egyenesen a szemébe nézhessen. – Az élet már csak ilyen. Ezért annyira fontos, hogy mi, csavargók vigyázzunk egymásra. Jó érzéked van ahhoz, hogy gondoskodj a barátaidról és a családodról. Mert ránk senki sem vigyáz. De ez nem azt jelenti, hogy tolvajjá kell válnod.

Aladdin szégyenkezve lesütötte a szemét.

Édesanyja felemelte a fiú állát, hogy újra a szemébe nézhessen.

– Ne engedd, hogy az élet igazságtalansága és a szegénység határozza meg, hogy ki vagy! Te döntöd el, ki akarsz lenni, Aladdin. Egy hős leszel, aki törődik a gyenge és kiszolgáltatott emberekkel? Vagy talán tolvaj leszel? Koldus, vagy még rosszabb? Rajtad áll, nem pedig a körülötted lévő dolgokon vagy embereken. Dönthetsz úgy is, hogy valami több leszel.

A fiú ajka megremegett, majd bólintott. Túl idős volt már ahhoz, hogy sírni kezdjen. Igen, túl idős…

A nő adott még egy puszit a fiának, majd elsétált mellette, hogy szemügyre vegye a gyümölcsöt.

– Lehet, hogy azért van ez, mert mindig csak az anyáddal vagy – mondta, félig csak úgy magának. – Azon a semmirekellő Dubanon és Morgianán kívül játszótársaid sincsenek. Egy igazi barátra van szükséged, vagy egy háziállatra. Igen, egy háziállatra…

De Aladdin már nem figyelt oda anyjára.

Az ablakhoz lépett, és félretolta a függönyt. Ez volt a legjobb, vagy inkább az egyetlen jó dolog a házukban: a zegzugos utcák között megbúvó kis lyukból, melyet valaha egy leleményes építész álmodott meg, tökéletes kilátás nyílt a palotára.

A palota fehér tornyai még fehérebbnek látszottak a holdfényben. Aladdin nézte a csillogó hagymakupolákat és a szélben lebegő színes zászlókat a tornyok tetején, melyek oly hegyesen és tökéletesen álltak, hogy úgy tűnt, szinte magát az eget is keresztüldöfik.

„Dönthetsz úgy is, hogy valami több leszel…”