© Csoma-Lőrincz Tamara, 2026

© Eleven Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Müller Peti

mullerpeti.hu

Szerkesztő: Bucsy Péter

Illusztrátor: Gallay-Nagy Krisztina

Korrektúra: Valentin Kristóf

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2026

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-21-6

ALEX

– Szia! A nevem Alex. Meghívhatlak egy sütire? A büfében láttam, hogy van gránátalmás sajttortájuk.

Rettegtem, hogy menet közben elillan a bátorságom, ezért egy szuszra hadartam végig az egészet. A könyvtár körülöttem visszafojtotta a lélegzetét, úgy várta a farmeroverallos lány reakcióját.

Meglepetten felpillantott a jegyzetfüzetéből, és gyanakodva végignézett rajtam, mintha azt próbálná felmérni, hogy nem egy baltás gyilkos vagyok-e, aki őt szemelte ki következő áldozatának.

Nagyon szerettem volna elmondani neki, hogy éppen ellenkezőleg: én az a srác vagyok, aki az Alvilág börtönében, Tartaroszban hét lakat alatt tartja a baltás gyilkosokat. Úgy egy hónapja magától letöltődött a telefonomra a Hádész-applikáció, amiről eleinte azt hittem, hogy egy vírus, és megpróbáltam letörölni, de visszatelepítette magát. Egy játék volt, amiben nekem kellett irányítanom a görög alvilágot, menedzselni a holt lelkek érkezését, beállítani az időjárást és még vagy ezer hasonló teendőt elintézni. Ha nem tűnt volna vírusnak, akkor azt mondtam volna rá, hogy egész jópofa. Sokkal több értelme van ezt nyomkodni, mint például a Candy Rusht – rengeteget lehet belőle tanulni a görög mitológiáról, a stratégiai gondolkodásról meg az előre tervezésről…

A gond csak az volt, hogy az appon keresztül tényleg a görög alvilágot irányítottam. Azért töltődött le a telefonomra, mert a holtak birodalma engem választott, hogy a következő hatszáz évben az uralkodója legyek. Valamiért én voltam neki a legszimpatikusabb abból a nyolcmilliárd emberből, aki a bolygón él, szóval most nincs más választásom, mint fénysebességgel beletanulni az uralkodásba.

Csoda, hogy nincs barátnőm? Menő és fontos munkát végzek, de nem beszélhetek róla senkinek anélkül, hogy totálisan kattantnak nézne.

Nincs annál ijesztőbb, mint amikor egy lány végigméri az embert. Hihetetlenül para volt, ahogyan a vizslató tekintete végigsiklott rajtam: biztosra vettem, hogy mindent észrevesz, a gyűrött pólómat meg hogy reggel véletlenül felemás zoknit vettem fel…

– Miért is ne? – kérdezte végül.

– He? – Jézusom! Nem hiszem el, hogy csak ennyit bírtam kinyögni. A vállam még jobban összeroskadt, mint korábban. He? Ez most komoly?

A polcok közül, a Bogyó és Babóca-kötetekből elősuhant egy kísértet, méghozzá nem is akárkinek a kísértete: Szabó Ervin jött el személyesen, hogy kiröhögjön. Régies szabású fekete ruhát viselt, amitől leginkább egy temetkezési vállalkozóra hasonlított. Tömött harcsabajusza alatt a szája széles, kárörvendő vigyorra húzódott.

Oké, eddig is tudtam, hogy az öreggel nem vagyunk nagy haverok, de azt hittem, van benne annyi férfiúi bajtársiasság, hogy nem kacagja magát könnyesre rajtam, miközben ismerkedni próbálok.

Tévedtem.

Szabó Ervin kétrét görnyedve nevetett rajtam.

Jó, oké, lehet, hogy a „he?” egy elég béna reakció volt, de mentségemre szól, hogy mélységesen megdöbbentem. A lányok nekem nem szoktak igent mondani! Általában tudomást sem vesznek rólam. Ha mégis elhívom őket valahová, akkor visszautasítanak, és inkább olyasvalakivel randiznak, aki el tudja böfögni az ábécét. És az emberek még az Alvilágtól viszolyognak! Nem azért, de ott legalább vannak szabályok. Rend. Kiszámíthatóság. Semmi ábécéböfögés.

– Khm… akkor… – Levert a víz. – Akkor…

A lány ezen a ponton megsajnálhatott, mert a segítségemre sietett.

– Fruzsi – nyújtott kezet.

– Hádé… ööö… Alex. – Megráztam a kezét, ami meglepően puha volt (az enyém mindig rommá száradt és töredezett télen, kábé úgy nézett ki, mint egy múmiáé), és igyekeztem nem túl hülyén érezni magam. Majdnem úgy mutatkoztam be, hogy Hádész. Te jó ég! Éreztem, hogy az arcom felforrósodik. Szuper, most tuti, úgy nézek ki, mint egy vörösen világító stoptábla. A csajok megvesznek a stoptáblákért…

Fruzsi viszont a jelek szerint még mindig nem ábrándult ki belőlem.

– Elpakolom a dolgaimat, és mehetünk – mondta. Óvatosan, mintha kincset érő relikvia lenne, becsúsztatta a Harry Potter-es jegyzetfüzetét a táskájába, majd utánadobta a Ceglédi Földhivatal feliratú tollát.

– Ceglédi Földhivatal? – bukott ki belőlem a kérdés. – Nem azért, de az elég messze van Roxforttól.

– Anyukám földhivatali ügyintéző – mondta a lány. – Méghozzá nagyon jó. Vele még azok az ügyfelek is udvariasak, akik egyébként mindenkivel ordibálni szoktak.

Az vajon jó jel, ha az első randin a földhivatali ügyintézésről beszélgetünk?

Miért nincs olyan, hogy alvilági randi kisokos?

– Hm – mondtam bölcsen.

Még jobban levert a víz. Nem lehetne, hogy inkább visszamegyek a titánokkal harcolni? Most így visszatekintve az egyszerűbbnek tűnt. Meg kellett volna kérnem Pszichét, az alvilági pszichológusomat, hogy gyakoroljuk a lányokkal való társalgást. Azzal, hogy „he?” meg hogy „hm”, nem fogok messzire jutni.

PITTY!

Az elmúlt egy hónapban hozzászoktam, hogy a telefonom pittyenése általában a Hádész-applikáció értesítéseit jelzi, amiket egyáltalán nem jó ötlet figyelmen kívül hagyni. Automatikusan előhúztam a mobilomat a zsebemből, és rápillantottam a képernyőre.

Hádész-applikáció: 1 új értesítés

Tájékoztatunk, hogy máris felsültél a randin. Ha esetleg magadtól nem vetted volna észre. De egyet se félj: már úton van a felmentő sereg!

Felmentő sereg? A gyomrom icipicire zsugorodott. Ha létezik olyan, aki még nálam is kevésbé penge a randizásban, akkor az az Alvilág. Mégis milyen tapasztalata lehet a témában? Egyszer meghívta kávézni az Olimposzt? Ha a holtak birodalma akar segíteni abban, hogy becsajozzak, az biztos katasztrófa. Még nagyobb katasztrófa, mintha egyedül próbálkoznék.

Felpillantottam a telefonomból, és a tekintetem találkozott Fruzsiéval. A szeme villámokat szórt. Hé, most meg mi rosszat…?

Ó! A telefon.

– Hoppá! – Csak ennyit bírtam kinyögni.

Ezt nem hiszem el. Elhívtam randizni egy lányt, igent mondott, aztán nekiálltam mobilozni az orra előtt. Ez a világ legamatőrebb hibája. Hideg verejték csorgott végig a gerincem mentén. A vér olyan eszeveszetten dübörgött a fülemben, mintha azt üvöltené: HOGY LEHETTÉL EKKORA TUSKÓ? A könnyeit törölgetve röhögő Szabó Ervin hozzád képest egy úriember! Sőt, hozzád képest MINDENKI úriember!

– Hoppá?! – ismételte meg vészjóslóan Fruzsi.

Be kellene tiltani a lányoknak azt a módszerét, hogy fenyegető hangon megismétlik, amit az ember az imént mondott. Ettől minden srácot kitör a frász.

– Öhm… szeretnék elnézést kérni. Nem kellett volna elővennem a telefonomat. Általában nem szoktam ilyesmit csinálni…

– Fontos üzenetet vársz?

Volt annyi eszem, hogy észrevegyem, Fruzsi dobott nekem egy mentőövet: simán kamuzhatnék valami olyasmit, hogy az utolsó pillanatban rendeltem karácsonyi ajándékot anyukámnak, és most tűkön ülve várom az értesítést a kiszállításról. Ettől tutira meghatódna. A lányok az ilyesmitől mindig meghatódnak.

Kinyitottam a számat… Azután becsuktam. Ha nem jön össze a randi, akkor nem jön össze. De nem akarom úgy kezdeni, hogy miután megbántottam a lányt, aki tetszik, még hazudok is, hogy kimagyarázzam magam.

Ráadásul igazság szerint egyáltalán nem rendeltem semmit anyukámnak karácsonyra – fölösleges lett volna, apám úgyis kivágná a szemétbe, és előtte valószínűleg még jól össze is taposná, hogy biztosan ripityára törjön. Mindkettőnk számára az volt a legfájdalommentesebb, ha nem veszek neki semmit.

– Igazából nem várok semmilyen fontos üzenetet – feleltem Fruzsinak. – Csak figyelmetlen voltam. Ne haragudj… Nem nagyon szoktam randizni, így néha előfordul, hogy megfeledkezem magamról, és mindent úgy csinálok, mintha egyedül lennék. De hadd mutassam meg, hogy tudok ennél jobbat is.

Szabó Ervin megvető tekintettel hallgatta végig, ahogy bevallottam az igazat, a lány viszont mintha értékelte volna, hogy nem akarom átverni. Legalábbis erre utalt a tény, hogy összeszedte a holmiját, felállt, és azt mondta:

– Gránátalmás sajttortát mondtál?

– Igen. – Akkora kő esett le a szívemről, mint Sziszüphosz sziklája. – Figyelj… Tényleg bocs a telefon miatt.

– A pszichológusom folyton azt mondogatja, hogy mindenki elszúr dolgokat, de igazából az a fontos, hogy utólag megpróbáljuk jóvátenni, amennyire csak lehet.

Bölcsen hümmögtem. Teljesen véletlenül ugyanahhoz a pszichológushoz jártunk – életünkben először a rendelőjében futottunk össze, de csak én vettem észre Fruzsit, ő olyan mélyen elmerült a jegyzetfüzetében, hogy fel sem nézett.

Én viszont megjegyeztem őt. Még úgy is, hogy a pszichológustól mindig teljesen kimerülve jöttem el. Alaposan megdolgoztatott az üléseken – folyton azzal jött, hogy a nehéz gyerekkorom miatt könyörtelen mércéket állítok fel magamnak, és ha bármiben hibázok, azt úgy élem meg, mintha mindent rosszul csinálnék és az égvilágon mindenre alkalmatlan lennék, még a levegővételre is. Valami olyasmit mondott, hogy kiskoromban mániákusan igyekeztem tökéletesen csinálni mindent, hátha akkor majd szeretni fognak a szüleim… vagy legalább nem fognak bántani.

Hát, nem jött be. A szeretetből nem lett semmi, és a végén csak a könyörtelen mércék maradtak.

A tűnődésből egy váratlan esemény szakított ki: Szabó Ervin mellett megjelent még egy szellem – a sápatag arcú Mary Shelley, a Frankenstein írója. Elég jó fej csaj volt, a komor ábrázatát igazából csak a külvilágnak tartogatta, és ha egy kicsit jobban megismerte az ember, akkor kiderült, hogy egy csomó menő dolgot szeret. Például mindenféle morbid halloweeni édességet, meg a trash horrorfilmeket, amiket Medúzával együtt szoktak kiparodizálni.

Mary most elég mérgesnek tűnt – mázli, hogy nem rám. Csípőre tette a kezét, és dühösen magyarázni kezdett valamit Szabó Ervinnek, miközben folyamatosan ránk mutogatott. Erre érthette az applikáció, hogy úton van a felmentő sereg? Ha Marynek sikerül elérnie, hogy Szabó Ervin lekopjon rólunk, örökké hálás leszek neki… És ezúttal az örökkét tényleg szó szerint kell érteni.

Hiába volt Mary Shelley félelmetes jelenség, a könyvtárosban emberére akadt. Szabó Ervin először megszeppent, de aztán felszívta magát, és a harcsabajusza csak úgy remegett, miközben önérzetesen magyarázni kezdett. Mary egy ideig félrebillentett fejjel hallgatta, de nem hiába az ő fejéből pattant ki minden idők egyik legparább rémtörténete: elég gyorsan elfogyott a türelme. Az arca eltorzult, világosbarna hajfonatai a levegőbe emelkedtek, mintha egy lidércnyomásból szökött boszorkány lenne, és a kezével a könyvespolcok felé intett. Az összes (nem viccelek, komolyan az összes) kötet közel s távol lerepült a helyéről, és mind egy irányba száguldottak: egyenesen Szabó Ervin felé. A szellemeket általában nem nagyon zavarja, ha egy-egy tárgy keresztülrepül rajtuk, de több száz könyv már bőven felér egy alapos kupán vágással. A könyvtáros mindkét karját védekezőn maga elé kapta – nem mintha sokra ment volna vele, a könyvek simán átrepültek rajtuk. Végül hanyatt-homlok elmenekült, ugyanazon a Bogyó és Babóca-könyvespolcon keresztül, ahonnan érkezett.

Két könyvtáros rohant lélekszakadva a kiürült könyvespolcokhoz. A halandók a szellemeket nem látják, a pusztításukat viszont igen, úgyhogy valószínűleg most jó néhány órányi rendrakás vár rájuk, miközben megpróbálják kitalálni, hogy egy miniatűr földrengés miatt repültek le a könyvek a helyükről, vagy mindegyik polc pont egyszerre lazult meg… Simán lehet, hogy még a paranormális magyarázat is eszükbe jut.

Egy kicsit bűntudatom volt a könyvtárosok miatt. Ugyanakkor Szabó Ervin folyamatos gúnyolódása nem tett jót az amúgy sem túl penge randizási képességeimnek, így határtalan megkönnyebbülést éreztem, mikor végre eltűnt. Sokkal felszabadultabban indultam el Fruzsival a gyerekkönyvtár kijárata felé most, hogy tudtam, tényleg kettesben leszünk…

Ha-ha.

Kettesben.

Persze.

Mint a mesében.

Nagyjából két percig tartott az idill: amíg leértünk a márványlépcsőn a hatalmas aulába, és onnan átsétáltunk a büfébe. Első benyomásra kellemes volt a hely: a kávédaráló berregése és a felőle gomolygó sűrű kávéillat, a valóságos narancshegyek a frissen facsart narancsléhez, a szendvicsbe készülő rántott hús sercegése…

Azután megláttam a pultban álló nőt, és leesett az állam. Úgy festett, mintha egy „Hogyan legyünk tökéletes háziasszonyok?” TikTok-videóból lépett volna elő. Makulátlan, divatos és drágának tűnő virágos kötényt viselt, a haja hibátlan szőke csigákban hullott a vállára, és letörölhetetlenül széles mosollyal szolgált ki minden egyes vendéget, még azokat is, akik morogva adták le a rendelésüket.

Csak egy gond volt vele.

Nem volt ember.

A szívem sebesen kalapált a rémülettől. A nő nem más volt, mint Ekhidné, a szörnyek anyja. De mit keres itt? Nem otthon kellene sütnie a rántott húst a megszámlálhatatlan gyerekének? Már ha egyáltalán Kerberosz vagy a nemeai oroszlán igényli, hogy át legyen sütve a hús.

Az agyamban szélsebesen forogtak a kerekek. Ekhidné szinte soha nem szokta elhagyni az alvilági házát… ami mellesleg szintén úgy néz ki, mintha egy katalógusból rendelték volna. Nem tudtam másra gondolni, mint hogy Ekhidné is a felmentő sereg része.

Kezdtem egy kicsit megsértődni. Komolyan azt gondolja az Alvilág, hogy képtelen vagyok önállóan lehozni egy randit? Oké, az tényleg menő volt, meg hasznos, hogy Szabó Ervint eltüntették a képből, de innen azért már át tudnám venni.

– Csak nem randiztok? – kacsintott ránk Ekhidné. A tekintetében megjelent egy kis sóvárgás. Most esett csak le, hogy bármennyire csinos, valószínűleg nincs túl sok udvarlója. Ami egyrészt igazságtalan, másrészt viszont valahol érthető: az ő gyerekei az Alvilág legvérszomjasabb szörnyetegei… ráadásul Ekhidné rengeteg időt töltött velük, és rajongásig szerette őket. Férfi legyen a talpán, aki el mer menni velük egy családi nyaralásra.

Önkéntelenül elképzeltem Kerberoszt, a háromfejű vérebet és az Alvilág bejáratának őrét egy napernyővel. Az tuti, hogy neki sosem kell versenyeznie a legjobb napágyért… mondjuk, az is tény, hogy csak fogpiszkálónak tudná használni.

– Alex csak meghívott egy sütire.

– Ááá, értem. Csak nem egy gránátalmás sajttortára?

– Nahát, honnan tudja?

– Öhm… az a legnépszerűbb termékünk. Bizonyos körökben legalábbis. – Ekhidné elővett a pult alól két virágmintás porcelántányért (az asztaloknál elszórtan ülő vendégek eldobható műanyag tányérokból ettek), és kitett rájuk egy-egy szelet gránátalmás sajttortát, amik feltűnően nagyobbak voltak, mint a többi.

– Egyébként, Alex igazán fantasztikus választás! – lelkendezett. – Jószívű és kedves, egyáltalán nem szállt a fejébe a hatalom. Még soha nem kínzott meg senkit, pedig minden eszköze megvan hozzá… Egy csomó ritka eszköz is, amit ma már csak középkori múzeumokban lehet megtalálni. Ó, és kiváló hallgatóság! Múlt vasárnap négyezer képet nézett meg a gyerekeimről.

– Te érted, hogy miről beszél? – súgta oda Fruzsi.

– A leghalványabb sejtelmem sincs – feleltem határozottan.

Az igazság az, hogy az első ezer fénykép után feladtam volna, de Ekhidné áthozott egy ricottatortát, egy körtés pitét és egy tepsi étcsokoládés-narancsos croissant-t, úgyhogy jó okom volt rá, hogy ne sértsem meg. Mármint azon kívül, hogy a szörnyek anyja deréktól lefelé egy kígyó (ami szerencsére most nem látszott a pulttól, de bőszen imádkoztam, nehogy kilépjen mögüle, mert akkor Fruzsi alighanem elájul). Meg azon kívül, hogy annyira szeretetteljes kapcsolata van a gyerekeivel, hogy ha megbántom, azt Kerberosz tutira megbosszulja valahogy.

Ekhidné szívecskés szalvétákat tett a tányérunkra, és közben véletlenül meglökött egy színes fotókkal teli szakácskönyvet, ami a pult szélén hevert. A könyv zuhanni kezdett, de Fruzsi az utolsó pillanatban elkapta.

– Ó, ez anyukámnak is megvan – lelkendezett, miközben visszatette a pultra. 160 grammos szénhidrátdiéta – Ünnep könnyebben, állt a borítón.

– Ebből tervezek sütni karácsonyra – mosolyodott el melegen Ekhidné –, mert az egyik gyerkőcömnek diétáznia kell. Elég nehezen viseli…

Vajon az emberevő nemeai oroszlánnál mit jelent, hogy diétáznia kell? Mostantól csak sovány embereket fal fel? Elképzeltem, amint Ekhidné próbál cukormentes zabkását etetni vele reggelire.

– Hány gyereke van? – érdeklődött Fruzsi udvariasan.

– Tizenöt.

– Ó! – döbbent meg a lány. – Mármint… úgy értem… az szép nagy család.

– Szívesen mutatok róluk fényképeket.

– Ne! – vetettem közbe. Komolyan, sokkal több esélyem lenne a randin, ha az Alvilág nem próbálna meg segíteni.

Fruzsi rosszallóan nézett rám.

– Most mi bajod van? Nem szereted a gyerekeket?

Hékás! Van egy bébi kimérám, csak hogy tudd! Az esti elalvása előtt még mindig igényli, hogy cumisüvegből etessem. Hogy mivel, azt inkább hagyjuk, a lényeg, hogy kötődünk egymáshoz.

Persze ezt nem mondhattam ki hangosan… Fruzsi valószínűleg azt hitte volna, hogy őrült vagyok, és világgá szalad. Először én is megpróbáltam elmenekülni az Alvilág elől, szóval tökre megérteném.

– De, csak… – Kétségbeesetten kutattam a fejemben egy hihető magyarázat után. – Öhm… egy óra múlva haza kell mennem, mert holnap dolgozatot írunk történelemből. Ezen múlik a félévi jegyem. És előtte még nagyon szeretnék veled beszélgetni… szeretnélek megismerni.

Igazából egyáltalán nem írunk dolgozatot semmiből. Már csak azért sem, mert amióta az Alvilág uralkodója lettem, magántanulói státuszra váltottam. Most mondanám, hogy a pokolra jutok a hazugságért, de már akkor a pokolra jutottam, amikor még egy tök rendes srác voltam.

Fruzsinak viszont a jelek szerint bejött, hogy ennyire szeretnék vele beszélgetni, mert csillogó szemmel nézett rám, miután leültünk egy félreeső asztalhoz.

– Szóval… ezek szerint nagyon szeretsz olvasni – próbáltam újraéleszteni a beszélgetést. Jó, oké, lehet, hogy ez egy béna indítás volt, DE Fruzsinak tetszett, és csak ez számít. Lelkesen magyarázni kezdett egy Jennifer L. Armentrout nevű íróról, aki a kedvence, és akitől simán ezeroldalas regényeket is elolvas egy hétvége alatt, mert ő írja meg a világon a legtökéletesebb pasikat. Figyelmesek, kedvesek, jó a humoruk, és még ráadásul űrlények is vagy démonok vagy gorgók (utóbbiak feladata a démonok levadászása), meg persze mindig megmentik a női főszereplőt, miközben egyáltalán nem nyomják el, hanem hagyják érvényesülni és kibontakoztatni a képességeit. ÉS mindig maguktól tudják, hogy éppen melyik kimagasló tulajdonságukra van szükség…

Kicsit sem nyomasztó. Mármint az, hogy ennyi elvárásnak kell megfelelnem.

Köszi, Jennifer L. Armentrout.

Csak mondom, hogy a Hádész-appnak van egy olyan funkciója, amivel tetszőleges rémálmot tudok küldeni bárkinek a bolygón. Íróknak is. (A különösen jól sikerült rémálmokat kitaláló démonoknak pedig bónuszokat tudok osztogatni. Senki nem mondhatja, hogy a pokolban nem értékelik a kemény munkát. Vagy hogy nincsenek karrierlehetőségek.)

– Igazából… – kezdte Fruzsi félénken. – Ezt nem nagyon szoktam elmesélni másoknak, de írok is. Fanfictiont. Egy Atlantisz nevű oldalra. Elég sok követőm van…

A hangja elúszott valahol az éterben. Én szerettem volna rá figyelni, komolyan szerettem volna, nagyon nagy dolognak tartottam, hogy ezt megosztja velem, de a háta mögötti ablakban felbukkant valami, aminek hatására hideg verejték csorgott végig a gerincem mentén, és elfelejtettem levegőt venni.

Agyarak.

Vérfagyasztó, vörösen izzó szemek.

Éjfekete bunda.

Kerberosz bámult minket az ablakon keresztül. Mindhárom fejével.

Mit keres itt? És ha ő itt van, akkor ki őrködik az Alvilág bejáratánál? Próbáltam neki némán, a tekintetemmel jelezni, hogy nem annyira díjazom a jelenlétét, de szerintem egyáltalán nem vette a lapot. Sőt, lelkesen csaholni kezdett.

Persze nála ez sem úgy hangzott, mint egy normális kutyánál… hanem inkább úgy, mintha azt üzenné vele: széttéplek, és elásom az egyik combcsontodat a Sztüx folyó partján.

– Ez meg mi? – riadt meg a hangtól Fruzsi. Hátrafordult a széken, és az ablakra meredt, de Kerberosz addigra visszahúzódott a fal takarásába. Ez már csak azért is szerencsés volt, mert a halandók a szellemeket nem látják ugyan, de a hús-vér alvilági lényeket igen. – Úgy hangzott, mint egy veszett kutya – tette hozzá aggódva Fruzsi.

Kerberosz láthatatlanul, de sértődötten csaholt még egyet. A kávézó többi vendége is forgolódott, hátha megtalálja a hang forrását, de egy idő után feladták.

– Figyeltél arra, amit meséltem? – kérdezte Fruzsi, miután visszatért a gránátalmás sajttortájához.

Hihetetlen, hogy a lányok mennyire megérzik, ha nem figyelnek rájuk.

Az Alvilág a sírba visz.

Kétségbeesetten kutattam valami mentő ötlet után, de annyira kiszáradt a szám, hogy abban sem voltam biztos, ha eszembe jut valami, egyáltalán képes leszek megszólalni. Túl meleg volt idebent. A pólóm hozzátapadt a hátamhoz…

– Ne haragudj, de ki kell mennem a mosdóba – habogtam.

Igazság szerint inkább futottam, mint mentem. Lihegve magamra zártam a vécéfülke ajtaját, és komolyan elgondolkodtam azon, hogy soha többé nem megyek ki.

BUGY. BUGY. BUGY.

A vécécsészében örvényleni és habzani kezdett a víz, majd előtört belőle egy szörny feje. A lény úgy festett, mintha egy sárkány és egy óriáskígyó szerelemgyereke lenne. Izzó, sárga szemek, göcsörtös pikkelyek és egy feneketlen, éhes száj, amiből sziszegve tekergett elő egy kígyónyelv.

Nemcsak Kerberosz kísért el a randimra, hanem a testvére, Hüdra is. Ami azt jelentette, hogy…

A két szomszédos fülkében óriásit fröccsent a víz, akkorát, hogy egy része átzúdult az elválasztó fal felett és a fejemre ömlött.

– Ugghh… – Csak ennyit bírtam kinyögni. Decemberben hozzászokik az ember a latyakos pesti időjáráshoz, de ez azért túlzás.

Az elválasztó fal felett bekukucskált a fülkémbe Hüdra további két… három… négy… öt… hat feje. Csípőre tettem a kezem, és igyekeztem egyszerre mind a hét fejre szemrehányóan nézni.

– Az Alvilág hátsó bejáratát kellene őrizned! Kerberosznak meg a főbejáratot… Komolyan tárva-nyitva hagytátok a holtak birodalmát, csak hogy leselkedjetek a randimon?

Hüdra mind a tizennégy szeme kíváncsian kerekre tágult, és az egyik fejével barátságosan megböködte a mellkasomat. Megcsapott a lehelete: forró volt, mocsár- és dögszagot árasztott. Egyáltalán nem tűnt bűntudatosnak.

Felsóhajtottam.

– Nem, annyira nem megy jól Fruzsival – vallottam be. – Tudom, hogy mindannyian segíteni akartok, de… Szükségünk lenne egy kis privát szférára.

Hüdra sértődötten hátrébb húzódott.

Szuper. Most Fruzsit vagy az Alvilág szörnyetegeit engeszteljem ki előbb?

– Fontosak vagytok nekem. És sokat jelent, hogy itt akartok lenni, de ezt egyedül kell megoldanom. Ami egyáltalán nem változtat azon, hogy szeretlek titeket – mondtam.

Hüdra még egyszer, még kedvesebben megböködte a mellkasomat a legközelebbi fejével.

– Ne haragudj, de vissza kell mennem… nem várathatom Fruzsit a végtelenségig, már így is beégtem előtte azzal, hogy beszélgetés közben mobiloztam.

Hüdra egy semmi mással nem összetéveszthető, röhögő hangot adott ki. Egyszerre mind a hét fejével.

– Ha így folytatod, jövő hónapban zsírszegény étrenden leszel – mondtam kifelé menet a fülkéből. – Imádni fogod a bulgurt brokkolipörkölttel…

Hüdra összes szeme kerekre tágult, de ezúttal a rémülettől, és fejest ugrott a vécécsészébe.

ALEX

– Egy randi? Mégis, hogy képzelted ezt? Hogy tehetted ki ennek szegény lányt? – Abban a pillanatban, ahogy megjelentem az Alvilágban, Nüx, a sötétség istennője, úgy rohant le, mint egy forgószél. Éjfekete köpenye dühödten hullámzott körülötte. Általában ilyen volt a vérmérséklete – ha egy tálca frissen sütött muffinnal és egy cuki mosollyal várna, az valószínűleg azt jelentené, hogy valami oltári nagy baj történt a távollétemben.

– Na jó, ezt a megjegyzést most egy kicsit a szívemre vettem. Annyira nem is vagyok gáz, nálam sokkal gázabb pasik vannak… – magyarázkodtam.

Kerberosz időközben visszatért az őrhelyére, és félelmetesen vicsorgott minden holt lélekre, aki gyanúsan közel őgyelgett a kijárathoz. A Sztüx folyó sötét habjai a sziklás partot nyaldosták, a szél iszap és elmúlás szagát hozta magával a víz felől, Kharón pedig unottan evezett a csónakjában, aminek a végébe kitett egy Jövőre béremelést kérek, és cafeteriát feliratú kartont. Alighanem Drakulától tanulta a cafeteria szót – a vámpír divattervezőt pár hete szerződtettem, és egy meglehetősen kemény bértárgyaláson egy csomó béren kívüli juttatást harcolt ki magának, többek között egy válóperes ügyvédet és éves szűrővizsgálatot egy olyan fogászati központban, ahol értenek a különleges szemfogakhoz.

Kivételesen egyáltalán nem zavart Kharón öhm… alacsony munkamorálja. Lehetett bármilyen életunt és követelőző, nekem akkor is jó napom volt… Miután nagy nehezen sikerült meggyőznöm az alvilági lényeket, hogy hagyjanak egyedül a randin, Fruzsival pedig elhitettem, hogy a mosdóban egy csőtörés miatt lettem csuromvíz, aminek köszönhetően gyakorlatilag rám támadtak a csapok, kiderült, hogy tényleg képes vagyok boldogulni! Jó, oké, ezen én lepődtem meg a legjobban… De sikerült, és csak ez számít.

Fruzsival egy csomót beszélgettünk, mesélt a fanfictionírásról – egész egyszerűen gyönyörű volt, amikor csillogó szemmel lelkesedett valamiért! –, az Atlantisz-appról, a kommentekről, amiket a rajongói írnak neki, a suliról és arról, hogy igazából csak az irodalomórák érdeklik, mert a történetek mindennél többet jelentenek neki, és nagyon szeretne felnőtt korában író lenni.

Egy csomó srácot ismerek az osztályból, aki csak tetteti, hogy a randin odafigyel a lányokra, de igazából tök máson gondolkodik, vagy nem is gondolkodik egyáltalán, vagy az asztal alatt nyomogatja a Candy Rusht. Amíg Fruzsival szemben ültem, nekem egyáltalán nem kellett tettetnem a figyelmet. Lenyűgözött, mennyire komolyan és felnőttesen beszél az írásról – megtudtam például, hogy minden hónapban félreteszi a zsebpénze egy részét írótanfolyamra, és mivel úgy gondolja, hogy a legtöbb ember életében már éppen elég a szomorúság, a fanfictionjeiben ismert, szomorú végű történeteket ír át happy endre.

Hihetetlenül klassz csaj volt. Még soha életemben nem láttam ilyet.

– Hékás! – zökkentett ki Nüx az álmodozásból. – Figyelj már ide! Muszáj beszélnünk arról, ami a könyvtárban történt.

– Nekem is beszélnem kell Hádésszal – bukkant fel Mortimer, a kezében egy csíptetős táblával. – A nyakunkon a karácsony, és még sehol nem tartunk az előkészületekkel.

– Az én mondanivalóm sürgősebb – torkolta le Nüx.

– Ó, tényleg? Az én listám negyvenhét pontból áll! – Mortimer harciasan feljebb tolta az orrán a szemüvegét.

Hát, nem tudom. Én a helyében elengedtem volna. Nüx köpenyének mégiscsak fogai vannak. Apró, tűhegyes fogak, amik elő-elővillantak, miközben a sötétség istennője mérgében hevesen gesztikulált.

– Az én listámon csak egyetlen pont szerepel – jelentette be Nüx drámai hangon. – Alex randizott egy lánnyal. És nagyon tetszenek egymásnak.

– Ó! – Mortimer leeresztette a csíptetős tábláját. – Akkor a prémium fagyöngy rendelés várhat.

A fejemben egyre zavarodottabban kergették egymást a gondolatok. Egyáltalán nem értettem, hogy mi történik. Én még mindig két lábbal a föld felett lebegtem… hogy ez micsoda randi volt! Fruzsi a legkedvesebb lány, akivel életemben találkoztam. És a legszebb… és én soha nem gondoltam volna, hogy egy feszes farmeroverall ennyire dögös tud lenni…

Várjunk csak… Miért néz rám Nüx és Mortimer ilyen furán? Mintha valami rosszat csináltam volna.

Nem tudnak olvasni a gondolataimban, ugye?

Őszintén remélem, hogy nem.

– Hatalmas káosz van a fejedben – közölte Nüx.

Te jó ég, tényleg gondolatolvasók!

– Elhiszem, hogy jól érezted magad vele… De azonnal véget kell vetned ennek a kapcsolatnak. – Nüx szavai úgy hatottak, mintha egy bombát dobott volna le.

– Hogy micsoda? Mégis miről beszélsz? – bámultam rá értetlenül.

– Te vagy a létező legrosszabb randipartner minden halandó lány számára.

– Abbahagynád végre a sértegetésemet? Meghívtam Fruzsit egy sütire, és jót beszélgettünk, ennyi! Egyébként is, azzal randizom a szabadidőmben, akivel akarok! Nem tudtam, hogy engedélyt kell kérnem tőletek!

Nüx felfújta magát, és már éppen készült volna visszatámadni, amikor Mortimer békítően közbelépett.

– Mielőtt letépnétek egymás fejét… Nüx, szerintem sokkal célravezetőbb lenne, ha elmagyaráznánk Hádésznak, miért jelent veszélyt a lányra, annál, hogy megállás nélkül rombolod az önbecsülését.

– Nekem teljesen jó úgy, ha rombolom…

– Elolvastad az asszertív kommunikációs könyvet, amit kölcsönadtam?

– Próbáltam. De nem sikerült.

– Miért nem?

– Mert Kerberosz széttépte. Miután véletlenül ottfelejtettem a tálkájában.

Mortimer az ég felé nézett… ami innen, az Alvilágból elég messze volt, úgyhogy hiába is remélt onnan segítséget.

– Jó, akkor majd én megmutatom, hogyan kell asszertíven kommunikálni – közölte Mort, és fontoskodva megigazította a szemüvegét. – Figyelj, Alex, én biztos vagyok benne, hogy egyáltalán nem akartál ártani annak a lánynak, és teljesen jogos, hogy randizni szeretnél tizenhét évesen… tombolnak benned a hormonok, mint a titánok Tartaroszban…

– Egy kicsit ez is degradáló – jegyeztem meg.

– Hah – lehelte Nüx.

– A lényeg, hogy alaposan át kell gondolnod, belerángatod-e a lányt az Alvilág ügyeibe – zárta rövidre Mortimer. – Mert ha a holtak birodalma úgy érzékeli, hogy beleszerettél, és kiválasztottad királynédnak, akkor letöltődik a telefonjára a Perszephoné-applikáció.

Mintha egy hordó jeges víz zúdult volna a nyakamba.

– Perszephoné… hogy micsoda? Én csak egy sütit vettem neki! Szó nem volt semmiféle… semmiféle… királynéról.

Mégis, hogy jutottunk el IDÁIG onnan, hogy a farmeroverall dögös?

– Elfelejted, hogy az Alvilág több ezer éves – mondta Nüx. – Ebből kifolyólag meglehetősen konzervatív. Komoly szándéknak értelmezhet olyasmit is, amit te nem feltétlenül gondolnál annak.

– De nem kényszeríthet… nem kényszeríthet… – Nem vitt rá a lélek, hogy kimondjam a házasság szót.

Nüx és Mortimer viszont így is értette.

– Ebben igazad van – bólintott Mortimer. – Igyekszünk haladni a korral, a múlt évtizedben ki is jött egy olyan frissítés az isteni alkalmazásokra, ami megakadályozza, hogy bárkit házasságra kényszerítsenek. Az app meg fogja kérdezni a lányt, hogy akar-e Hádész királynéja, Perszephoné lenni, ő pedig dönthet úgy, hogy nem. De mindenképp tudomást szerez az Alvilágról és a valódi természetedről, szóval faképnél fog hagyni. Esetleg megőrül. Vagy mindkettő.

Fogalmazhatott volna egy kicsit tapintatosabban is, de végső soron igaza volt. Fruzsi frászt kapna, ha meglátná Kerberoszt, Hüdrát meg a többi szörnyet… A választott családomat. Egyszerűen nem tudtam olyan forgatókönyvet elképzelni, amiben önként vállalná, hogy a következő hatszáz évet idelent töltse, sötétségben, távol mindentől, ami fontos neki. Amennyire meg tudtam ítélni, Fruzsinak szerető családja volt, barátai… és jövője. Nem kérhettem tőle, hogy mindezt adja fel értem.

Ráadásul tényleg csak egy sajttortát ettünk, az ég szerelmére!

– Ha esetleg mégsem hagy faképnél, és mégsem őrül meg, akkor is rettenetes sors vár rá – mondta Nüx. – Perszephoné a tavasz istennője, szóval nagyjából olyan képességei vannak, hogy folyamatosan virágoznak a közelében az orchideák, és minden fa prémium minőségű gyümölcsöt terem. Legyünk őszinték, túlélés szempontjából ezek nem túl hasznosak… Ha szembejönne vele egy titán, maximum megdobálhatná gránátalmával.

– Ami egyúttal megmagyarázza, hogy miért élnek a Perszephonék tragikusan rövid ideig – vette át a szót Mortimer. – Az átlagos élettartamuk onnantól, hogy Hádész kiválasztotta őket, három hónap.

– Három hónap? – ismételtem meg bambán.

– Igen, hónap.

Az agyam lassan emésztette meg az információt. Nagyon lassan.

Itt valami tévedés történt. Nüx és Mortimer rosszul tudják. Oké, soha nem szoktak tévedni, úgy ismerik az Alvilágot, mint a tenyerüket, lévén, hogy évezredek óta itt dekkolnak… De ez akkor sem lehet igaz!

– Na várjunk… Ha én meghalok, az Alvilág újraéleszt – mondtam. – Perszephonénak nem jár ugyanez a segítség? Csak mert ha nem, akkor biztosan gond van idelent az egyenjogúsággal…

– Ó, de, pontosan ugyanaz jár neki is, mint neked – bólintott komoran Nüx. – Az Alvilág újraéleszt mindkettőtöket, amennyiben legalább tíz százaléka megmarad a testeteknek.

Nyeltem egyet.

– Nem mondhatjátok komolyan, hogy… hogy a Perszephonék három hónap alatt meghalnak… úgy, hogy a testükből nem marad szinte semmi!

– De, pontosan ezt mondjuk – biccentett Nüx.

– Ne feledd, hogy egyike vagy a három leghatalmasabb birodalmat irányító főistennek – tette hozzá Mortimer. – Zeusz az ég felett, Poszeidón a tengerek felett, te pedig az Alvilág felett uralkodsz. Sokan, nagyon sokan szeretnék rátenni a kezüket arra, ami a tiéd. Köztük egyébként Zeusz és Poszeidón is.

– De a nagy részüknek nincs bátorsága egyenesen rád támadni – tette hozzá Nüx. – Ezért inkább megkeresik a gyenge pontodat: a törékeny tavaszistennőt, akit szeretsz.

Mégis ki csinál ilyet? Zúgott a fejem. Oké, azt eddig is tudtam, hogy a görög mitológia tele van szenvedéssel meg igazságtalansággal, na de leöldösni az Alvilág királynéit csak azért, hogy meggyengítsék a királyt… jesszus!

Félelmetes sebességgel közelített felém a felismerés, hogy nincs választásom… Mint egy robogó vonat, ami elől már túl késő kitérni.

Azt kell tennem, ami helyes.

Régen azt hittem, hogy helyesen cselekedni könnyű annak, aki jó ember. Aki gonosz, mint például az apám, gonosz dolgokat tesz, a jók pedig jó dolgokat. A világ ennyire egyszerű. Ha jó ember leszek, akkor maguktól értetődően jönnek majd a jócselekedetek.

Hát, nagyon úgy áll, hogy ezt benéztem. Mert ebben a helyzetben egyáltalán nem volt könnyű azt tenni, ami helyes. Dühös voltam, és szomorú – dühös, mert végre, végre találtam egy lányt, aki megértett, és aki hozzám hasonlóan sokkal komolyabb volt, mint az osztálytársaink… A közelében már az első pillanattól kezdve úgy éreztem, hogy gyógyul a lelkem, és az istenek a tanúim rá, hogy bőven ráfért a gyógyulás.

Néhány pillanatig úgy éreztem, hogy Fruzsi hasonlít rám, és ez nagyon jó érzés volt. Megszűnt a magány. Megszűnt a végtelen sötétség, az űr, amit lehetetlennek látszott betölteni.

De ez csak egy illúzió volt. Áltattam magam. Lehet, hogy komolyan veszi az írást, és lehet, hogy mély empátiát érez azok iránt, akiknek nehéz életük van, de ő maga egy burokban nőtt fel. A kertvárosi családi házában, a szerető anyukájával, így fogalma sincs róla, milyen az a világ, amiben nekem kellett léteznem attól a pillanattól kezdve, hogy az eszemet tudom.

Az a burok, amiben ő nőtt fel, kényelmes volt, meleg és békés. Nem volt benne egyetlen bántalmazó sem. Egyetlen felemelt ököl sem. Helyette voltak nevetéssel és süteményillattal teli karácsonyok, mélyen és nyugodtan átaludt éjszakák.

Az a terep, ahol én felnőttem, mérgező volt, ingoványos és kiszámíthatatlan. Maga volt a félelem. A rettegés beivódott a bőrömbe, a szöveteimbe, és nem hiszem, hogy valaha képes leszek teljesen kipucolni a szervezetemből.

Életemben akkor aludtam át először mélyen és békésen egy éjszakát, amikor leköltöztem az Alvilágba. Előtte tizenhét év minden egyes órájának minden egyes pillanatában készen kellett állnom rá, hogy megvédjem az anyámat és saját magamat – az apámtól. Az ilyesmi nem múlik el nyomtalanul, bármennyire is szeretném.

Fruzsi egy kedves, aranyos lány, aki a légynek sem tudna ártani… És ez az én világomban baj. Nagyon nagy baj. Egy percig sem maradna életben idelent. Még nekem is csak éppenhogy sikerül, pedig én egész életemben harcoltam… Harcosnak születtem.

Ha jót akarok neki, békén kell hagynom őt.

Felsóhajtottam. A tüdőmből kiszakadó levegővel együtt távozott minden reményem arra, hogy újra lássam Fruzsit. Most kezdtem megérteni, hogy az élet többek között abból áll, hogy megpróbáljuk méltósággal elengedni azokat a dolgokat, amiknek lejárt az idejük… Vagy éppen sosem érkezett el.

– Igazatok van – mondtam Nüxnek és Mortimernek.

Előhúztam a mobilomat a zsebemből, és tárcsáztam Fruzsi számát.

Élj boldogan! – gondoltam. Minden jót kívánok neked.