részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jenny Mollen: City of Likes

Copyright © NacelleBooks, 2022
All rights reserved.

borítóterv © Nacelle Company

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2023

© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 390 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Vereckei Andrea
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Török Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Sidnek és Lazlónak

Első fejezet

Hirtelen felültem az ágyban – meg voltam győződve arról, hogy az imént egy csótány sprintelt át a homlokomon. Iszonyodva végigsimítottam a hajam, és a nyelvemmel körbetapogattam a szám belsejét.

– Jézusom! – sikítottam. – Azt hiszem, megettem egyet!

– Nem ettél meg egyet sem! – kiáltotta a férjem a fürdőszobaajtó mögül.

Felkapcsoltam a villanyt, és tekintetemmel végigpásztáztam az éjjeliszekrényemet, arra számítva, hogy egy sereg csótány bámul vissza rám. Kiszúrtam egy villanást, egy gyors mozdulatot a gyereknevelési könyvek kupaca mögött, amelyek kényszerű olvasgatásával az elmúlt hat hónapot töltöttem. Mintha a dögök rövid pihenőt tartottak volna, hogy jelmezt cseréljenek, mielőtt újra támadásba lendülnek.

– Iliya, ez őrület! Nem maradhatunk itt.

– Vagy itt, vagy anyámnál – emlékeztetett higgadtan.

– Nem hiszem el, hogy nincs más megoldás!

Az ébresztőóra szerint már majdnem hét óra volt, de onnan nézve, ahol ültem, a hálószobánk ablaktalan kriptájából, akár az éjszaka közepe is lehetett volna. Fogtam a vizespalackomat, és keményen rácsaptam az éjjeliszekrényre, eltökélten, hogy márpedig itt vér fog folyni.

– Úgysem kapod el őket – jelentette ki Iliya. – Túl gyorsak.

– Nem elkapni akarom őket! Ki akarok hívni egy rovarirtót!

– Nem hívhatsz ki senkit. Hivatalosan nem vagyunk bérlők. Nem is lehetnénk itt.

– Hogy lehetsz ilyen nyugodt? Egy csótányokkal teli lakásban élünk két gyerekkel! Nem várhatunk ölbe tett kézzel! – Felálltam, elindultam a fürdőszoba felé, és kivágtam az ajtót.

Iliya a tükörbe hajolva fogselymet huzigált a fogai között a maga idegbajos módján, amíg már vérzett az ínye.

– A csótányok nem bántják a gyerekeket – motyogta, majd a mosdókagylóba köpött, mielőtt felém fordult volna. Szögletes arccsontjával és átható, kék szemével úgy nézett ki, mint egy fotómodell egy luxuskölnireklámból. Az a fajta fickó, aki az utolsó pillanatig egy szót sem szól, majd a kamerába néz, és valami totál képtelenséget suttog, például: „Jéggel lobbantsd lángra a szíved!”

Összefontam a karom, és rámeredtem.

– Felhívom Kent.

– Már ötször felhívtad – jegyezte meg. – Zakkantnak fog tartani.

– Az is vagyok! – kiabáltam.

– Különben is, Ken forgatáson van.

– Torontóban! Az öt percre van innen. – Megfordultam, és visszamentem a hálószobába, rácsukva a fürdőszoba ajtaját az idegesítően photoshopolt testére.

– Mivel, űrhajóval? – nevetett Iliya, aki utánam jött. – Leköti a forgatás. Ismered a színészeket. Hagyd már békén egy percre!

– Szóval most már ő Daniel Day-Lewis, és túlságosan elmerült a munkájában ahhoz, hogy foglalkozzon a lakását elárasztó csótányokkal? Tényleg ezzel akarsz védekezni?

– Ken nagyszerű fickó, és megengedi, hogy ingyen lakjunk nála – mondta Iliya immár milliomodszorra. – Ne tudd meg, hogy néznek ki a csótányok Coney Islanden.

Iliyának igaza volt. Nem akartam tudni, hogy néznek ki a csótányok Coney Islanden, és azt sem, hogy az anyja hogy néz ki ruha nélkül. Figyeltem, ahogy a padlón álló, mosott ruhával teli kosárból kivesz két, egyforma fekete pólót.

Amikor a Chelsea House felajánlotta Iliyának az előléptetést, elvárták tőle, hogy gondolkodás nélkül ugorjon. És ugrott is. Ugrottunk mindannyian. Már a klubnál töltött első napjai óta áhítozott a pozícióra, arra, hogy a globális tagság vezetője legyen. Hogy őt idézzem: „túl jó lehetőség volt ahhoz, hogy visszautasítsam”, még ha az ezzel járó fizetésemelés nem volt is túl jelentős. A cég egy kisebb összeggel hozzájárult ugyan a költözéshez, de ez épp csak azt fedezte, amennyit azon buktunk, hogy felbontottuk a bérleti szerződésünket Los Angelesben, és raktárba szállítottuk a bútorainkat. De még mindig számtalan dolgot kellett megoldanunk. Iliya feladata volt, hogy találjon nekünk egy átmeneti lakást, amíg én arra összpontosítottam, hogy visszakapjuk a tandíjat a fiunk óvodájától, és beírassuk egy másikba, eladjuk az autónkat a Facebookon, és búcsúpartikat szervezzünk mindenkinek, aki csak az elmúlt évtizedben körülvett minket: a barátainknak, a munkatársainknak és a kutyakozmetikusunknak.

Visszarogytam az ágy szélére.

– Tudnom kellett volna, hogy ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Várj csak! – mondtam, átirányítva rá a dühömet. – Neked kellett volna tudnod, hogy ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen! – Néztem, ahogy Iliya a két pólót tanulmányozza, és úgy tesz, mintha nem hallaná, amit mondok. – Egy tágas loft Tribecában, ahol addig maradunk, amíg akarunk? Persze hogy kamu! Ha Los Angeles megtanított valamire, az az, hogy soha ne higgy egy színész üres ígéreteinek. – Hanyatt dőltem az ágyon, aztán eszembe jutottak a csótányok. Villámgyorsan felültem, és végigtapogattam magam, akár a reptéri ellenőrzésnél a biztonságiak. – Miért teszi ezt velünk Ken? – jajveszékeltem.

– Hé! Ken jó haver, aki a belét is kidolgozta a mostani sikereiért, úgyhogy nem fogok beszólni neki. A műsora jobban megy, mint bármelyik másik a History Channelen. – Iliya büszke volt az egykori AA-mentorára. Ken volt az egyetlen ember, akivel valaha is öt percnél hosszabb ideig tartó telefonbeszélgetést folytatott.

– Nem akarok ünneprontó lenni, de az az Oregon-ösvényről1 szól – mondtam, mert képtelen voltam megállni, hogy ne dörgöljem az orra alá. – Végül mindenki elveszíti a kocsija tengelyét, vagy meghal vérhasban. – Iliya nem válaszolt, valószínűleg azért, mert fogalma sem volt, miről beszélek. Tizenöt éves korában abba kellett hagynia az iskolát, amikor az ukrajnai antiszemitizmus elől Brooklynba menekült az anyjával és a húgával. Végül soha nem folytatta a tanulmányait. Hogy segítsen eltartani a családot, rögtön munkába állt, klubokat és éttermeket reklámozott Manhattanben. És most, ennyi évvel később, visszatért ide, ahonnan elindult.

Iliya terve mindig is az volt, hogy összegyűjti a pénzt, és nyit egy saját éttermet. Elsőrangú és oroszos hely lett volna, a kedvenc East Village-i étterme, a Veselka újragondolt változata. Azóta dédelgette ezt az álmot, mióta megismerkedtünk a Geikóban, egy hollywoodi japán steakhouse-ban, ahol mindketten dolgoztunk, és ahol minden pincérnőnek úgy kellett öltözködnie, mint egy gésának.

Sóhajtottam.

– Mondd el még egyszer, miért is egyeztem bele ebbe a költözésbe!

– Neked sem tetszett Los Angeles – emlékeztetett Iliya. – Utáltad a forgalmat.

Olyan volt, mintha két nyolcvanas vénség lennénk, és visszaemlékeznénk életünk hajnalára több évtized távlatában, nem pedig arra, amit alig három héttel ezelőtt hagytunk magunk mögött.

– Mindenki utálja a forgalmat, Iliya!

Összerándult.

– És az állandó napsütést.

– Az csak te vagy. Nekem semmi bajom a nappal. Sőt, szeretem a napsütést, a pálmafákat és a kedves embereket, akik elnézést kérnek, ha beléd ütköznek az utcán.

– Van különbség a kedves és a mesterkélt között. És hány ilyen „kedves” kaliforniai ember ajánlott neked valaha is munkát? Olyat, amilyet megérdemelsz? – Iliya oldalra billentette a fejét. – Higgy nekem! Ez a város megváltoztatja az életedet.

Igaz, ami igaz, az életem Los Angelesben nem volt tökéletes. Csapdában éreztem magam a völgyben lévő klimatizált lakásunkban. A barátaim vagy szinglik voltak, akik este fél tízkor akartak elmenni valahová vacsorázni, vagy újdonsült anyukák, akik kint laktak Brentwoodban, és nem voltak hajlandók átkelni a 405-ös úton azért, hogy együtt játsszanak a gyerekek. Ami azt jelentette, hogy az idő kilencven százalékában egyedül voltam. És bár szerettem volna visszamenni dolgozni, nem alkalmaztak. Csak nemrég kezdtem el munkát keresni, miután Roman négyéves lett, de úgy éreztem, az egész szakma megváltozott az alatt a pár év alatt, amíg távol voltam. Olyan gyorsan jelentek meg az új platformok, hogy letölteni sem tudtam, nemhogy rájönni, hogyan optimalizáljam őket.

New York a világ legnagyobb marketingközpontja volt. A város tele volt energiával és lehetőségekkel. És nem csak szakmai téren. Valahányszor itt jártunk, úgy éreztem magam, mint egy hatalmas óceánjárón, ahol az emeleten szülő lehetek, de a földszinten eltűnhetek egy olyan életbe, amely teljesen a sajátom. Elméletileg ez volt az, amire vágytam. Ám a valóság máris másnak bizonyult, mint a képeslapok idealizált világa.

– Melyik póló tetszik jobban? – tudakolta Iliya, témát váltva.

Értetlenül bámultam rá.

– Ez valami beugratós kérdés?

– Nem. Miért? – Iliya azzal a külföldi srácos tanácstalansággal nézett rám, amelyet olyan tökélyre fejlesztett.

Megráztam a fejem.

– Tök egyformák.

– Nem, nem azok.

– Khm… de igen. – Megmutattam neki az egyforma Gap-címkéket.

– Az egyik többször volt mosva. Más a kisugárzása.

– Nekem ugyanolyannak tűnik – morogtam. – Talán válaszd azt, amelyikben gazdagabbnak és soványabbnak érzed magad.

– Már így is sovány vagyok. – Iliya néha nem volt vevő a humoromra.

Miközben bebújt az egyik pólóba, én megcsodáltam annak a férfinak a testét, akihez történetesen feleségül mentem. Iliya a maga száznyolcvan centijével fölém tornyosult, és férfiasabb volt, mint bármelyik srác, akivel valaha jártam. Ami nem jelent sokat, mivel a korábbi pasijaimról végül mindig kiderült, hogy melegek. Iliya kedves mosollyal nézett rám.

– Minden rendben lesz, Meg. Nem ez az új otthonunk. Csak addig maradunk, amíg nem engedhetünk meg magunknak egy saját lakást. – Letérdelt, és megcsókolt. – Rohannom kell – mondta. – Saro iderepül Londonból. – Saro volt a Chelsea House vezérigazgatója és alapítója, Iliya egyszerre utánozta őt, és félt tőle. – Ma én viszem Romant, ugye? – Arra várt, hogy felajánljam, majd én elviszem a fiunkat az oviba.

– Te vagy a soros – próbáltam a sarkamra állni. Az elmúlt tíz alkalommal én vittem a gyereket. – Ha már Saro szóba került, láttam, hogy a Chelsea House keres valakit a honlapja működtetésére. Tudtál róla?

– Nem. – Iliya elfordította a tekintetét. – Nem láttad a tárcámat?

Felkaptam a komód tetején heverő farmerját, és kihalásztam belőle egy ütött-kopott tépőzáras pénztárcát. Iliya ugyanazt a tárcát használta, amióta betöltötte a huszonegyet, és nem volt hajlandó lecserélni. Azt állította, hogy ez segít megőriznie a szerénységét. Emellett arra is emlékezteti, hogy még nem érte el az anyagi célkitűzését. Az évek során számtalan új tárcát kapott különféle emberektől, amelyeket kegyesen elfogadott, majd bedobta az egyik kacatos fiókjába.

– Hát, keresnek – mondtam kissé remegő hangon. – Én pedig ölni tudnék azért az állásért.

Iliya tiltakozóan felemelte a kezét, és megrázta a fejét.

– Nem akarsz egy honlapot működtetni. És tudod, mit gondolok arról, hogy együtt dolgozzunk.

– De hát úgy ismerkedtünk meg, hogy együtt dolgoztunk.

– Utáltál is.

Csak azután jöttünk össze, hogy Iliya kirúgott. És csak az első gyerekünk születése után bocsátottam meg neki.

– De most erősebbek vagyunk, és szükségünk van a pénzre, és én jó vagyok. Nagyon jó.

– Jobb vagy, mint jó – bólintott. – Nem arra születtél, hogy egy weboldalt működtess. Te író vagy.

– Szövegíró – javítottam ki. – Van különbség.

– És a Chelsea House egy olcsójános. Olyan munkát kell találnod, amely tényleg jól fizet. Különben mi értelme visszamenned dolgozni?

Ökölbe szorult a kezem.

– Az az értelme, hogy nem engedhetjük meg magunknak, hogy New Yorkban éljünk, ha nem dolgozunk mindketten. És ha egész nap a Mancs őrjárat főcímdalát hallgatom, be fogok csavarodni.

– Vége a nyárnak – mutatott rá. – Roman újra óvodába jár.

– De Felix nem – emlékeztettem. – És nem érted a lényeget!

– Figyelj, én is azt szeretném, hogy boldog légy. Csak nem tetszik, ahogy ez az egész festene. Alig ismerem ezt a New York-i csapatot. Képzeld el, hogy ma bemegyek, és azt mondom nekik, hogy fel kéne venniük a feleségemet, akinek közel öt éve nincs munkája!

– Hű… – megbicsaklott a hangom. – Ez nagyon aljas volt.

– Ne haragudj, nem úgy értettem! Nem arról van szó, hogy szerintem nem vagy alkalmas. Csak ez nepotizmusnak nézne ki.

– Mondja az a fickó, aki egy elit klubnál dolgozik – vágtam vissza. Abszurdnak találtam, hogy Iliya, egy olyan fickó, akit a népszerűség nem is érdekelhetett volna kevésbé, az ország egyik legkeresettebb privát klubjának a cerberusa volt. Tudtam, hogy egyetért velem, legalábbis mélyen legbelül.

De keményen dolgozott. És ha nem akarta elveszíteni az állását, jobb volt, ha nem gondolkodott túl sokat a Chelsea House-ról, és mindarról, amit az jelentett. Gyűlöltem az éjszakai órákat, a részeg seggfejeket, a pozőröket, akik egész nap a saját honlapjukat görgetik a laptopjukon, a férjezett nőket, akik mindig odacsúsztatták Iliyának a szobakulcsukat. Még az őrjítően dögös pincéreket is utáltam, akik húsz percet váratták az embert, mielőtt megkérdezték, kér-e egy pohár vizet.

Ám a klubtagság menedzselése olyan presztízst adott Iliyának, amelyet egyetlen korábbi munkája sem. Az emberek hajbókoltak előtte. A fiatalabb klubtagok meghívták az esküvőjükre, az idősebbek pedig a gyerekeik bar micvójára. Butaság volt, de jólesett neki. És remélhetőleg hasznosnak bizonyul majd, amikor végre úgy dönt, hogy önállóan csinál valamit.

– Olyan munkát kapsz majd, amelyet szeretsz – biztatott Iliya. – Tegnap voltál egy interjún, és ma is mész. Mindent jól csinálsz. Nincs szükséged arra, hogy hülyeségekbe szervezzelek be.

– Köszönöm – mondtam, és azt kívántam, bárcsak látná, mennyire elveszettnek és idejétmúltnak érzem magam. – Több mint jól fogsz boldogulni. – Iliya homlokon csókolt, mintha gyerek lennék. Utáltam, amikor ezt csinálta.

Jegyzetek

1 Az Oregon-ösvény egy háromezer-négyszázkilencven kilométer hosszú, kelet–nyugati irányú szekérút és kivándorlási útvonal volt az Egyesült Államokban, amely a Missouri folyót kötötte össze az oregoni völgyekkel. [A könyvben előforduló jegyzetek a fordító megjegyzései, tisztázó magyarázatai. – A kiadó.]

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License