Tutsek Anna

Cilike, mint asszony

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. Nászutazás akadályokkal.

II. Felhők a láthatáron.

III. Árviz a tengeren.

IV. A Boldogság szigetén.

V. Poggyászhegyek között.

VI. Csizma helyett piros papucs.

VII. Cilike megpróbáltatása.

VIII. Háborus örömök.

IX. Régi ismerősök.

X. A várkisasszony és a lovag.

XI. Teaestély a parasztszobában.

XII. Cilike futása.

XIII. Cilike a hadbíróság előtt.

XIV. Cilike és a pupos szörnyeteg.

XV. Ismét búcsúzni kell.

XVI. Visszaemlékezések.

XVII. Cilike kocsit fogad.

XVIII. Miért nevettek a tisztek?

XIX. Cilike és az őrnagy úr.

XX. Párnaharc mint régen.

XXI. Hogyan kell öntözni?

XXII. Éjféli lakoma.

XXIII. A hóditó fehér köpenyeg.

XXIV. Egy kéményseprő és egy rongyos baka.

I.
Nászutazás akadályokkal.

Olyan volt minden, mint egy álom… A vonat már rég kirobogott az állomásról, elmaradtak az utolsó házak is, virágos rétek, hűvös, árnyas erdők illata csapódott be a nyitott ablakon – Cilike még mindig ott állott a folyosón és nem tudott magához térni meglepetéséből.

Hát csakugyan igaz?… Hát lehetséges-e?… Igazán meg volt-e az esküvője?… Négy hosszú évi várakozás után!… Most már ő igazán dr. Kőváry Lászlóné?…

Bement a kocsiba és leült Lacival szembe. Egymásra mosolyogtak.

– Ez az én uram! – gondolta magában Cilike s ez olyan furcsa volt, úgy jött, hogy nevessen – meg egyben hihetetlen is volt. Hát csakugyan férjhez ment végre, anélkül, hogy valami újabb baleset miatt el kellett volna ismét halasztani az esküvőt?… Megcsípte a karját, hogy meggyőződjék róla: vajon nem álmodik-e?

Nem, nem álmodott. Laci csakugyan ott ült vele szemben és nevetett reá.

– Utazunk, asszonykám! – mondta vígan. – Velencéig meg sem állunk!

Velence! Cilike vágyainak, álmainak netovábbja! Hát vajon csakugyan ő az, akit most első utazásra odavisz a férje?…

– Szeretnék magának megmutatni egy kis darabot a világ legszebb részéből, – mondta Laci. – Hat hetünk van, azalatt összekóboroljuk egy kissé a csodaszép Itáliát. Mint egy vándor fecskepár szállunk ide-oda. Előbb elmegyünk Velencébe, aztán Nápolyba, Rómába, Firenzébe…

Jó lesz-e?

Hogy jó lesz-e? Hiszen Cilike szívesen ment volna Lacival akár Kurtakeszire, vagy Szilas-balhásra is, hát még oly csodaszép vidékre, a világ legszebb városaiba, ahol szemtől-szembe fogja majd látni mindazokat a műremekeket, csodás alkotásokat, amelyeket eddig csak képekből, leírásokból ismert.

És Laci milyen megértő útitárs lesz! Milyen egyforma az ízlésük, hogy lelkesedik ő is mindenért, ami szép, ami művészi, hogy ismer és tud mindent, s milyen szívesen és milyen szépen magyaráz majd meg neki mindent, amit ő még nem ért, nem ismer.

Oh hát lehet-e elképzelni nagyobb boldogságot, mint ha az ember fiatal asszony és a férjével utazik Olaszországba!…

Cilike arca csak úgy ragyogott az örömtől, s bizony ha nem lettek volna még mások is a kocsiban, legszívesebben a nyakába ugrott volna Lacinak s víg táncra perdült volna vele.

Igy csak komolyan és méltóságteljesen intett a fejével; igyekezett minél komolyabbnak és előkelőbbnek látszani, nehogy azt higgyék róla az ismeretlen útitársak, hogy ő egy bohó gyerek.

A vonat most meglassította haladását s hosszú füttyentés hallatszott. Állomáshoz értek.

Cilike, aki mindenre kíváncsi volt, felugrott s kiment a folyosóra, hogy megnézze miféle állomásnál vannak. Errefelé még nem utazott soha s valahogy hirtelen úgy képzelte: talán már közelednek is Velencéhez?…

Kidugta a fejét az ablakon s aztán igen-igen elszégyellte magát, mert eszébe jutott, hiszen Velencébe hajón kell menni, előbb Fiuméba mennek s még odáig is jó hosszú az út!

Milyen jó, hogy senki sem hallotta s nem is sejtette, amit gondolt magában! Mindenki tudatlan, falusi kis libának tartaná, pedig igazán csak szelesség volt, semmi egyéb.

Valami kisebb állomásnál lehettek; Cilike nem látta a felírást, mert a dús vadszőlőlomb, mely az egész épületet befutotta, félig eltakarta.

Az állomásépület emeleti ablakából egy fiatal leány nézett ki, éppen szembe Cilikével s kíváncsi pillantással vizsgálgatta.

– Hogy néz! – gondolta magában Cilike. – Remélem látja rajtam, hogy én már asszony vagyok?

A hiúság ördöge megcsiklandozta kissé s hamar kivette kis táskájából a gyönyörű hímzett menyasszonyi zsebkendőjét s előkelő mozdulattal meglebbentve, kecsesen a homlokához és arcához érintette, mintha nagyon melege lenne.

A zsebkendő tényleg gyönyörű volt. Ella hímezte Cilikének menyasszonyi ajándékul, pókháló-vékonyságú selyemmel, csodaszép csipkemintát olyan remekül, hogy a kis zsebkendőnek valódi műbecse volt.

– Remélem észreveszi a kisasszony, – gondolta magában Cilike. – Ilyet se látott még soha életében!

A kisasszony csakugyan észrevette, mert még jobban kihajolt és ugyancsak meresztette a szemét. De e pillanatban egy incselkedő kis szellő kikapta a Cilike kezéből a kendőt s az leesett, éppen oda a kocsiablak alá.

Cilike majd megdermedt ijedtében. De restellt kiáltani Lacinak, aki éppen a csomagokkal volt elfoglalva, mert egy új utasnak kellett helyet csinálni.

Cilike egy pillanatig gondolkozott, aztán gyorsan kiugrott a kocsiból, hogy fölvegye a zsebkendőt. De éppen mikor már utána akart nyúlni, a gonosz szellő ismét fölkapta a zsebkendőt s mint egy fehér kis zászlót vitte, röpítette, egyenesen az állomásablak felé.

– De már abból nem eszel! – gondolta magában Cilike. – A zsebkendőmet nem hagyom!

Futott utána, hogy elkapja, a kisasszony az ablakban nevetett, nagyszerűen mulatott a jeleneten. Cilike meg égő arccal, bosszúsan futott a zsebkendő után.

Végre szerencsésen elcsípte s aztán gyorsan megfordult, hogy felszálljon a vasúti kocsiba.

De e pillanatban a lábai majdnem gyökeret vertek s az ijedtségtől azt hitte mindjárt összeesik.

A vonat lassú mozgással indult már kifelé a pályaudvarról.

– Álljanak meg! Álljanak meg! – sikoltott Cilike magánkívül, s esze nélkül futott a vonat után, hogy felugorjon.

Talán meg is tette volna, ha egy izmos kar hátulról idejében el nem kapja s vissza nem tartja a veszedelmes vállalkozástól.

Egy termetes vasúti hordár volt, aki átnyalábolta Cilikét s ugyancsak haragos hangon dörmögte:

– Még annyit sem tud, hogy a robogó vonatra tilos felugrani?

Cilike félájultan még látta, amint Laci hüledezve nézett ki az ablakon s torkaszakadtából kiáltozott valamit neki, hogy mit, azt már nem értette – és nem is látott aztán többet semmit, mert a könny elborította szemét és sirt, sirt keservesen…

Most mi lesz vele?… Laci utazik tovább egyedül Olaszországba, ő pedig itt maradt magában, egy fillér nélkül, minden poggyász nélkül… Mit fog itt csinálni?… Legjobb volna meghalni azonnal…

A kisasszony, aki eddig az ablakból nézte, most már ott volt mellette s részvéttel hívta be magához. Az állomásfőnök leánya volt s nemsokára odajött az állomásfőnök is, a pénztáros is, szóval az egész vasúti személyzet részvéttel vette körül Cilikét.

Az állomásfőnök apróra kikérdezte, hogy honnan jött, hová akart utazni és mikor tisztába jött mindennel, nem állhatta meg, hogy el ne mosolyodjon a bajusza alatt.

– Igen sikerült utazás! – dörmögte. – Képzelem a kedves férje, hogy meg volt lepve, mikor látta az újdonsült menyecskét a vonat után futni!… No, de csak ne tessék keseregni tovább.

Egészen bizonyos, hogy a legközelebbi állomásról sürgönyözni fog, hogy ott kiszáll s ott bevárja kegyedet. Három óra múlva indul a legközelebbi vonat, igaz, hogy csak tehervonat, de azon el lehet menni odáig. Ott aztán megvárhatják az éjjeli gyorsvonatot s azzal mehetnek tovább. Mindössze egy félnapi késedelem.

Cilike lassankint lecsendesedett s az állomásfőnök megnyugtató szavaira megvigasztalódott.

A kisasszony, akit különben Tamási Klárikának hívtak, behívta magához a szobájába, megkínálta friss kaláccsal, jó tejeskávéval s olyan kedves és szíves volt hozzá, hogy Cilike nem győzött hálálkodni neki.

Az állomásfőnöknek igaza volt. Egy negyedóra sem telt bele s megérkezett a Laci sürgönye:

– Keovari Laszlone palyaudvar. Szomszed allomason varlak legközelebbi vonattal joejj. Laci.

Az a három óra, amig a tehervonat becammogott, a Tamási Klárika jóvoltából elég kellemesen telt el Cilikének. Klárika még zongorázott és énekelt is neki s mindenképpen igyekezett szórakoztatni, csakhogy ne kezdjen újra sírni Cilike, amire bizony minden percben hajlandó lett volna.

Végre, végre beérkezett a tehervonat. Bizony ezen nem volt más, csak harmadosztályú kocsi, még pedig az is zsúfolva vásári néppel, akik a szomszéd városból a nagy vásárból jöttek, meg kubikos munkásokkal.

De mit bánta most mindazt Cilike? Soha még ember nagyobb demokrata nem volt, mint ő most, mikor elhelyezkedett a kemény deszkaülésen, egy száz ráncú bőszoknyás kövér svábasszony árnyékában, míg szembe vele egy báránybőrgubás atyafi fújta a keserű pipafüstöt az orra alá. Pálinka szagúak is voltak valamennyien és olyan hangosan kiabáltak, beszélgettek, nyersen tréfálkoztak, hogy Cilikének csak úgy zúgott a feje.

– Ez az én nászutazásom!… – gondolta magában, széttekintve az útitársaságán, – de sokat is bánta a társaságot! Csakhogy végre fent ülhetett a vonaton.

A szíve úgy dobogott, úgy vert, minél jobban közeledtek az állomáshoz, annál jobban. Vajon mit fog mondani Laci ehhez a legújabb kalandjához!… Bizonyosan kineveti… Egy pillanatra még az is megfordult az eszében, vajon nem fog-e menten visszafordulni vele s otthon átadni őt anyuskának azzal a kijelentéssel: – bizony még most sem érett meg Cilike eléggé a férjhezmenésre. Várjunk még egy pár esztendeig!…

Addig-addig gondolt erre Cilike, amig újra sírva fakadt, s a könnyei úgy potyogtak, hogy még az öreg svábasszony is részvéttel nézett reá.

Végre-végre bedöcögött a tehervonat az állomásra. Cilike az ablaknál állva már messziről észrevette Lacit, aki a sok, egymás hegyén-hátán tolongó szűrös-gubás atyafi között vizsgálódva kereste Cilikét.

Dehogy volt haragos az arca, mint ahogy Cilike félt, csak sápadt volt és olyan izgatott, amilyennek még sohasem látta.

– Itt vagyok! Itt vagyok! – kiáltott Cilike s a másik pillanatban már repült is feléje.

– Édes kicsi asszonykám! Csakhogy itt van! Csakhogy nincs semmi baja! – kiáltott Laci is és dehogy nevette ki, hanem szeretettel ölelte magához kisirt szemű, piros orrú kis feleségét.

– Hanem most adjon gyorsan egy gombostűt – mondta aztán, mikor Cilike elbeszélte neki élményeit.

– Miért? – kérdezte Cilike csodálkozva.

– Ide fogom tűzni a kabátomhoz, nehogy megint elveszítsem, – mondta Laci nevetve.

II.
Felhők a láthatáron.

Szerencsésen megérkeztek Fiuméba, anélkül, hogy Cilikét valami újabb baleset érte volna.

A szép kikötő-város valósággal elbűvölte Cilikét. Életében most először látott tengert s bár a Quarnero csak egy kis öböl, ő úgy érezte, ennél szebb, csodálatosabb a nagy tenger sem lehet.

– Két napot Abbáziában fogunk tölteni, asszonykám – mondta Laci. – A hajó úgyis csak kedden indul Velencébe, addig itt körülnézhetünk kicsit.

Cilike majd kibujt a bőréből örömében. Van-e a világon még olyan boldog teremtés, mint ő?

Nemcsak Velencét fogja meglátni, hanem még Abbáziát is!

Az Európa-szálló terraszán ültek és kávéztak, mikor Laci ezt mondta s csak éppen a tekintélyes pincérek miatt nem perdült Cilike táncra. De a kávéscsészét majd feldöntötte örömében.

Egy óra múlva már ott ültek a karcsú kis hajón, amely átvitte őket Fiuméból Abbáziába.

Cilike életében először ült hajón s egy kissé aggodalmaskodva kapaszkodott bele Laciba.

– Vajon nem fogok tengeri betegséget kapni? – suttogta, de Laci csak kinevette.

– Hiszen ez annyi, mintha csónakáznánk, – nevetett. – Ez még nem az igazi tenger! Csak várj a tengeri betegséggel, mikor majd Velencébe megyünk.

– Én akkor se leszek beteg! – hősködött Cilike, visszanyerve bátorságát – de azért ugyancsak megkapaszkodott ismét Laciba, mikor egy hullám nagyot lökött a hajón.

Csúnya, szeles idő volt éppen, az az alattomos szél fújt, amely a Quarnero-öbölt néha oly kellemetlenné szokta tenni. A hajó úgy himbálózott ide-oda, mintha nagyzási hóbortba esett volna s a nyílt tengeren képzelte volna magát.

– Menjünk le talán a szalonba, meg fogsz fázni, – indítványozta Laci, de Cilike hevesen tiltakozott ellene.

– Itt sokkal szebb. Én mindent szeretnék látni. És az egész út alig tart egy félórát. Ezalatt csak nem fogok megfázni! Óh, nézd Laci, milyen gyönyörű ez a partvidék!… Tündérország nem lehet szebb!

– Az ott Abbázia, az Lovrana, Ika, Volosca, mindenüvé elmegyünk majd. Arra lefelé van Cirkvenica – magyarázta Laci. – És nézd, milyen kedvesek azok a sárga vitorlás kis halászbárkák, olyanok mint valami cserebogarak. Hogy repülnek, siklanak a vízen! Ezek chioggiai halászok… De mi az, Cilike, mi bajod van?

Cilike sápadtan, remegve támaszkodott a korláthoz.

– Én… én… nem tudom, mi az… Jaj, nagyon rosszul vagyok… Szédülök… Jaj Laci én meghalok!…

Laci, bár nagyon sajnálta a kis asszonykáját, mégis elnevette magát.

– Cilike, Cilike, hiszen te tengeri betegséget kaptál – ezen a kis úton! Ugye mondtam, menjünk le! Elszédültél, amint a vizet nézted! No, nem baj, asszonykám, mindjárt kiköt a hajó, rögtön jobban leszel!

– Nem, nem, Laci, én meghalok!… Sohasem leszek jobban! Óh, de borzasztó érzés…

Cilike egész testében reszketett; a hideg verejték kiütött arcán, homlokán; olyan kicsinek, olyan nyomorultnak érezte magát. Legjobban szeretett volna sírni, de olyan rosszul volt, hogy még csak sírni sem tudott. Csak nyögött és jajgatott s egyáltalán nem törődött azzal, hogy a kalapja félrecsúszott, a haja kibomlott s hogy az útitársai szánakozva ugyan, de azért kissé mosolyogva néztek reá.

Végre, végre a hajó kikötött s abban a pillanatban, amint megállt, Cilike csodálatos változáson ment keresztül.

Legelőször is kivette a kis zsebtükröt a táskájából, megigazította a haját és a kalapját s rendbehozta a ruháját. Aztán mosolyogva nézett Lacira. A szeme már fényes volt, az arca kezdett pirosodni, a lábai ugyan még kissé remegtek, de azért vígan szólt:

– Ejnye, de furcsa, már nincs semmi bajom! Hogyan lehet az? Az előbb még azt hittem, hogy meg kell halnom, olyan beteg, olyan rettenetes nyomorultan beteg voltam s most nem érzek egyebet, csak azt, hogy nagyon éhes vagyok!

Laci elnevette magát.

– Ilyen a tengeri betegség! Amint megáll a hajó, azonnal elmúlik.

A Grand Hôtelban szállottak meg, tengerre nyíló szobában, Cilike nem győzött gyönyörködni a felséges panorámában, amely az ablakból szeme elé tárult. Kis szíve, amely olyan fogékony volt minden szép iránt, úgy megtelt örömmel, hálával, boldogsággal, hogy a könnyek elborították szemét.

Hiszen ő még nem látott a világ szépségeiből jóformán semmit s az azúrkék tenger, amelyen most magasra verte fel a szél a hullámokat, titokzatos és rejtelmes mélységeivel, fehér fodros hullámainak csodás játékával valósággal elbűvölte.

Ebéd után, mivel az utazástól még fáradt volt, lefeküdt kissé pihenni, Laci meg elment egyet sétálni.

Azt álmodta, hogy egy rózsaszínű hajóra szálltak s a levegőben úszva, lágyan ringatózva utaznak a boldogság szigete felé. A nap olyan csodásan ragyogott felettük, mintha minden világított, fénylett volna ebben a ragyogásban s Cilikének még álmában is az az érzése volt, hogy milyen jó boldognak lenni… Úgy érezte, hogy ennek mindig, mindig igy kell maradnia, ez a fényes ragyogás végig fogja kísérni egész életén. Az ő boldogságuk egére soha felhő nem borulhat…

Az ajtónyilásra ébredt föl. Laci hazajött. Cilike azonnal észrevette, hogy az ura nagyon komoly s egy árnyalattal sápadtabb, mint rendesen.

– Mi bajod van, kis uram? – kérdezte ijedten. – Történt valami? Vagy talán beteg vagy?

– Nem vagyok beteg – nyugtatta meg Laci – de valami nagy esemény történt. No, ne ijedj meg kicsikém, nem minket közvetlenül érint, de mégis reánk is tartozik. Ebben a percben jött a hivatalos értesítés, hogy a trónörököst és feleségét Szerajevóban meggyilkolták…

– Istenem – sóhajtott föl Cilike s e pillanatban csak arra a három kis árvára gondolt, a trónörököspár gyermekeire.

De Laci mintha egyébre, távolabbi dolgokra is gondolt volna, elgondolkozva mondta:

– Nem tudom, mi lesz ebből, de alighanem súlyos következmények származnak belőle.

Beszéltem egy pár beavatott emberrel. Szerb összeesküvést emlegetnek, politikai merényletet.

Asszonykám, nem tudom, nem volna-e legokosabb, ha mi nem utaznánk most tovább, hanem szépen hazamennénk?…

Cilike riadtan nézett Lacira.

– De hát miért? Nem értem!? Óh Istenem, hogy mi most ezért félbeszakítsuk az utazásunkat?…

A könnyek szemébe gyűltek. Hogyan, hát már a rózsaszínű hajó nem úszik lágyan ringatózva tovább a boldogság szigete felé?… Hát a napfényes, aranysugaras ragyogást már elhomályosítják a sötét, borongós felhők?…

Laci megsajnálta a kicsi asszonyka szomorú, riadt arcát.

– Nem, nem – sietett megnyugtatni, megvigasztalni. – Ezt nem is mondtam komolyan. Nem lesz ebből semmi baj, semmi konfliktus. Dehogy szakítjuk félbe az utazásunkat. Nincs arra semmi okunk. Holnapután indul a hajó s én még ma foglalok le egy jó kabint magunknak.

Cilike megnyugodott, de azért a napsugaras ég peremén a felhő mintha mégsem oszlott volna szét, hanem lassú suhanással kúszott volna tovább, mindjobban és jobban kiterjesztve sötétszürke szárnyait…

III.
Árvíz a tengeren.

Csendesen siklott végig a fehér hajó a nyugodt, sima kék vízen. Cilike ott állott a fedélzeten, a korláthoz támaszkodva, Laci mellett s nem tudott betelni azzal a csodás látvánnyal, amely eléje tárult.

Este volt, meleg, fűszeres levegőjű nyári éjszaka; a tenger sós párája mint valami friss, üde, illatos fátyol lengett körülöttük. A telehold ragyogó, ezüst sugarakat bocsátott alá s a sötét mély kék víz úgy foszforeszkált, csillogott, fénylett, mintha lent a beláthatatlan mélységből ezüst csillagokat és ezüst labdákat dobálnának fel pajkos sellők és vizi tündérek.

A tovasikló hajó után hosszú ezüstszalag húzódott végig, mint a vizi tündérek fátyola. Az égboltozat világoskék volt, telehintve millió meg millió csillaggal s köröskörül a látóhatáron ráborult a tengerre. Sehol nem látszott egyéb, csak a végtelen víz s a végtelen mennybolt.

És az a nagy, ünnepélyes, templomi csend, mely a tenger fölött uralkodik, az a tökéletes eltávolodás mindentől, minden gyarlóságtól, minden kicsinyességtől, valami soha nem érzett mélységes áhítattal töltötte meg Cilike szívét. Kezét lassan összekulcsolta, mintha imádkoznék. Mintha hálát akart volna mondani a Teremtőnek, azért a sok szépségért, amelyet a földnek ajándékozott – és azért, hogy ő most ezeket íme megláthatja. Megláthatja egy olyan megértő élettárssal maga mellett, akiről tudta, érezte, hogy minden gondolatát vele gondolja, minden érzését vele érzi – hiszen íme, most is, odakulcsolja kezét az övébe, mintha ő is imádkoznék. Nem szólnak egymáshoz egy szót sem, de ebben a hallgatásban benne van egymást megértő szívük minden dobbanása…

Hűvös szellő fodrozza végig a tengert s egy kis felhő eltakarja a holdat. Sötét lesz, Cilike kissé megborzong.

– Menjünk le a kabinba – szólal meg Laci, – hűvös kezd lenni, megfázik asszonykám. Holnap reggel majd korán felköltöm, hogy lássa a napfelkeltét a tengeren s Velencét, amint a meseváros kiemelkedik a tengerből. Ez a leggyönyörűbb látvány, amit csak el lehet képzelni!

Cilike engedelmesen követte Lacit, bár az igazat megvallva, egy kissé idegenkedett a szűk kis kabintól s a keskeny hajóágytól. De már csakugyan álmos és fáradt volt s ami fő, nem akarta elmulasztani holnap reggel a napfelkeltét.

– Remélem, nem lesz vihar az éjjel, – mondta aggodalmasan – és remélem, nem fog elsüllyedni a hajó… Óh, és remélem, nem kapok tengeri betegséget, – jutott hirtelen eszébe s összerázkódott, az abbáziai hajóútra gondolva.

– Laci nevetve nyugtatta meg.

– Nem lesz vihar és nem süllyed el a hajó, hiszen olyan gyönyörű idő van, hogy festeni sem lehetne szebbet. A barométer olyan magasan áll, hogy létrával sem lehet fölérni! Ami pedig a tengeri betegséget illeti, te már egy olyan edzett kis tengeri fóka vagy, akinek semmi sem árt már meg!

Cilike is nevetett s csakugyan nemsokára olyan mélyen elaludt, mintha csak otthon lett volna a csipkefüggönyös kis ágyában.

Alig birt felébredni, mikor másnap reggel Laci költögette.

– Ébredj fel asszonykám, öltözz fel gyorsan, a napfelkeltét már szerencsésen elaludtad, de nézd meg, hogy emelkedik ki Velence a tengerből!

Cilike álmosan dörzsölte a szemét.

Laci már készen felöltözve állott ott, s nevetve biztatta.

– Siess, siess, én már meg is reggeliztem. Olyan éhes voltam, mint egy farkas! A te reggelid is vár már. Siess, kis álomszuszék! Én azalatt fölmegyek a fedélzetre, mindenki ott van már.

Csodaszép idő van! Egy óra múlva már megérkezünk Velencébe.

Ezzel kiment a kabinból s Cilike gyorsan látott az öltözéshez. Egy kissé restellte, hogy úgy elaludt s főleg azt sajnálta, hogy elmulasztotta a napfölkeltét. De hát ezen már nem lehetett segíteni.

Gyorsan meg akart mosakodni s lebocsátotta a falba erősített mosdótálat és megcsavarta a vízcsapot, úgy amint Laci azt tegnap este megmutatta neki.

A tál egy pillanat alatt megtelt friss, gyöngyöző, hideg vízzel s Cilike most vissza akarta csavarni a csapot. De rémülve vette észre, hogy nem bírja. Minél jobban csavarta, csak annál erősebb sugárban ömlött a víz. Csavarta jobbra, csavarta balra, hiába – a víz csak vígan ömlött tovább.

Már kicsordult a tálból s mint egy zuhatag áradt végig a padlón, befolyt az ágy alá, a földön álló útikosár alá, már vízben úszott a Cilike fehér vászoncipője, mely a kosár mellett állott – és még mindig ömlött, zuhogott tovább, mintha csak árvízzel akart volna elborítani, megsemmisíteni mindent!

Cilike oly kétségbeesetten csavargatta jobbra-balra, hogy azt hitte: mindjárt eltörik a csap, de hiába volt minden, már majdnem bokáig állott a vízben… Szent Isten, most mi lesz… Elsüllyed a hajó… s ő, ő hozta ezt a veszedelmet mindnyájukra!…

– Segítség! Segítség!… – kiáltotta rémülten, s magára kapva egy kendőt, esze nélkül rohant ki a kabinból. A kinyitott ajtón folyt, folydogált utána a víz, mint egy kis patak.

Összeütközött egy öreg úrral, aki meghökkenve nézett a borzas hajú, ijedt arcú kis asszonykára, akinek a cipője, harisnyája csupa víz volt s aki úgy kiáltozott, mintha a hajó égne.

– Mi az, mi történt? – kérdezte aggódva, de a másik percben már észrevette az árvizet a kabinban, odaugrott és egy csavarintással elzárta a vízcsapot.

– Steward, steward! – kiáltott aztán s egy pillanat alatt ott termett a pincér, a szolga, a szobaleány – de ott volt a hajónak majdnem valamennyi utasa is.

A szokatlan lármára, mozgalomra, balsejtelmektől űzve sietett le Laci is a fedélzetről s majdnem sóbálvánnyá meredve pillantotta meg kis feleségét egy nagy kendőbe beburkolva, fésületlenül, borzasan, ijedt arccal állva egy csomó idegen ember között, míg a szolgák dézsákkal merik és pokrócokkal törölik föl a vizet a kabinból.

– Oh Cilike, Cilike, – nevetett Laci betakarva köpönyegével a szepegő kis asszonykát – hát mindenáron árvizet akartál csinálni a tengeren?

Bizony beletelt egy félóra is, amig minden rendbe jött s Cilike végre elkészülhetett az öltözködésével. De azért úgy restellte a dolgot, hogy ki nem bujt volna a kabinból egy világért sem, hiába biztatta Laci.

IV.
A Boldogság szigetén.

A hajó horgonyt vetett. Megérkeztek Velencébe. Száz és száz kis csónak, gondola lepte el a vizet körülöttük s még meg sem állt egészen a hajó, már kúsztak föl rá a fürge legények, szapora beszéddel, kiabálással ajánlva szolgálataikat az utasoknak.

Cilike mélyen megilletődve nézett körül. Ez tehát Velence, az álmok városa, a meseváros, a tenger menyasszonya, a csodavilág, amelyről annyit hallott, annyit olvasott s amelyet képzeletében annyiszor látott már.

De az a látvány, amelyben reggel a hajóról gyönyörködhetett, amint a nap arany párázatában lassan kiemelkedtek a hullámok közül a fénylő kupolák, ragyogó tornyok, hófehér paloták körvonalai, óh, ez szebb volt minden képzeletnél, ez maga volt a valóra vált mesevilág…

Laci megfogta a kezét, hogy egy kissé fölébressze álmodozásából s nevetve mondta:

– Avanti, avanti, signora!

Erre Cilike is elnevette magát s megindult amerre a többiek mentek. De a lejárónál meghökkenve állott meg. Keskeny kis ingadozó, libegő hágcsón kellett lemászni a hajó oldalán, a lenn várakozó gondolába. A lépcső olyan magas és meredek volt, mint valami padlásföljáró; lent a hullámzó víz, a kiáltozó emberek, az ide-oda sikló gondolák, amelyekbe csak úgy beleugráltak az emberek, mintha az emeletről ugrálnának le – mindez elszédítették Cilikét.

– Én itt nem megyek le! – volt az első gondolata.

De aztán látva, hogy mindenki milyen nyugodtan, hidegvérrel, félelem nélkül ereszkedett le a keskeny kis hágcsón, megrestelte a gyávaságát. Sőt meg akarta mutatni, hogy ő még bátrabb, mint a többiek s meg sem várta Lacit, hanem előrefurakodva, délceg lépésekkel táncolt le a kis lépcsőn.

Alant az egyik gondolás éppen eltávozott három utassal és sietve evezett egy másik a helyére; de még ideje sem volt a barna képű legénynek segítő kezet nyújtani a signora felé, midőn Cilike kecses mozdulattal libbent be a gondolába.

Sajnos azonban, a gondola is megbillent s Cilike halkan felsikoltva egyik lábával térdig belemerült a vízbe. Ijedten kapott előre a két karjával, hogy valamibe megfogódzon – s azzal egyensúlyt vesztve bukott előre a kis csónak fenekére, éppen a csinos, barna képű gondolás lába elé, aki meghökkenve nyalábolta fel a signorát.

Mindez oly gyorsan történt, hogy mire Laci lesietett a hágcsón, Cilike már szepegve ült a padon s abban reménykedett, hogy Laci nem vett észre semmit.

De ebben ugyan hiába reménykedett, hiszen a nedves ruhája úgyis elárulta volna s Laci bizony nevetve kiáltotta feléje:

– Cilike, Cilike, te javíthatatlan vagy! Hát mindenképpen dokumentálni akarod, hogy a tengeren utaztál?… Először a hajón rendezel árvizet, aztán a ruhádat, cipődet mártod bele a vízbe!…

Szerencse, hogy olyan meleg van, mert még náthát kapnál ettől az akaratlan fürdőtől!

Mit tehetett egyebet, Cilike is nevetett vele együtt. De magában fogadalmat tett, hogy ezentúl jobban fog vigyázni, mert bizony egy kissé disztelen volt a bevonulása az előkelő szállodába, ahol a hajlongó pincérek sorfala között kénytelen volt víztől csepegő ruhával fölmenni a lépcsőn s minden lábanyomán apró kis tócsák képződtek utána.

Négy hétig maradtak Velencében s ezalatt nem is érte semmi baleset Cilikét. Végig nézték Velence minden nevezetességét; lelkük megtelt a Doge-palota, a Szent Márk-templom, a múzeumok és képtárak minden szépségével, gazdag kincseivel. Etették a Szent Márk téren a galambokat, gondoláztak holdvilágos este a Canale-grandon s végül, a Cilike kívánságára, kimentek lakni a Lidóra.