PATRICIA CORNWELL

Káosz

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Chaos by Patricia Cornwell

Fordította: Szűr – Szabó Katalin

Copyright © 2016, Patricia Cornwell

Hungarian Translation © Szűr – Szabó Katalin, 2022

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635800971

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Stacinek

Tram emlékére

„Szeretet van bennem, amihez hasonlót sosem láttál. Harag van bennem, amihez foghatónak sosem szabadna kiszabadulnia”

Mary Shelley: Frankenstein

KÁOSZ

(az ókori görög χάος vagy kháos)

Hatalmas űr vagy üresség

Anarchia

A kiszámíthatatlanság tudománya

ELŐSZÓ

A HARVARD YARDOT KÖRBEFOGÓ TÉGLAFALON túl négy magas kémény és egy fehérre festett manzárdablakos szürke palatető bukkan elő a fák ágai közül.

A toronyiránt nem egészen tizenöt percnyi sétára lévő György korabeli épület látványa örömmel tölt el. De rossz ötlet volt gyalogolni. Butaság volt visszautasítani, hogy elhozzanak kocsival. Még árnyékban is kemenceforróság van. Áll a levegő, a perzselő, párás levegőben levél se rezdül.

Ha nincs a forgalom távoli moraja, egy-egy nagy néha feltűnő járókelő, az égen a kondenzcsík, azt hihetném, hogy egy apokalipszis utáni világban én maradtam az egyetlen túlélő. Még sosem láttam a Harvard campusát ilyen kihaltnak, talán csak bombariadó idején. Igaz viszont, hogy ilyen szélsőséges időjárást sem tapasztaltam még a világnak ezen a részén, és a hóviharok meg a sarkköri légáramlatok nem számítanak.

A New England-i lakosok azokhoz már hozzászoktak, de a harminchét Celsius-fok fölé kúszó hőmérséklethez nem. A nap olvadt arany a lecsupaszított égen, amelyből a nap kiszívta a kékséget, ahogy hallottam. Az üvegházhatás. Globális felmelegedés. Isten büntetése. Az ördög mesterkedése. A Merkúr retrográd. El Niño. Végítélet.

Csak néhány magyarázat a Massachusetts történetében előforduló egyik legelviselhetetlenebb hőhullámra. Munkahelyemen, a Cambridge-i Törvényszéki Központban a munka mennyisége egekbe szökött, és ez látszólag ellentmond a foglalkozásomnak. Amikor nehéz idők járnak,
a leterheltség normális. Amikor még rosszabbak, akkor jó. Egyszerre áldás és átok, hogy nem fenyeget munkanélküliség ebben a tökéletlen világban, és miközben a fojtogató hőségben az utat lerövidítve átvágok a campus közepén, a beszédet nyesegetem, amelyet holnap este mondok a Kennedy Államigazgatási Iskolában.

Ötletesség, szójátékok, a valóságból merített, provokatív történetek, és Dorothy, a húgom talán mégsem olyan reménytelen segítség, mint amilyennek mindig is tartottam. Azt mondja, szórakoztatónak kell lennem, ha azt szeretném, hogy a megcsömörlött borostyán ligás entellektüelekből és politikacsinálókból összeverődött hallgatóság rám figyeljen. Most az egyszer talán még a helyembe is képzelik magukat, ha mesélek nekik a sötét oldalról, a sebezhető pontokról, az ijesztő pincéről, ahova senki sem mer belépni, vagy aminek létezéséről senki sem akar tudomást venni.

Addig nincs gond, ameddig nem várják el, hogy bunkó vicceket, rettenetes szlogeneket ismételgessek, főleg nem olyanokat, amiket folyton a zsaruktól hallok, és amik aztán pólókra és kávésbögrékre kerülnek. Nem mondom majd, hogy A napunk akkor kezdődik, amikor a maguké véget ér, még ha igaz is. Bár szerintem az kijelenthető, hogy minél szörnyűbb a helyzet, annál nagyobb szükség van rám. A katasztrófák a hivatásom. Szörnyű hírekre kelek. A tragédia a megélhetésem, és az élet és halál körforgása az intelligenciahányadosunktól függetlenül töretlen.

A húgom szerint holnap este így kellene bemutatkoznom több száz befolyásos hallgatónak, tanszéki dolgozónak, politikai törtetőnek és globális vezetőnek. Véleményem szerint egyáltalán nem kellene magyarázkodnom, csakhogy Dorothy tegnap este kijelentette a telefonban, hogy nyilvánvalóan ez a dolgom, miközben idős anyánk a háttérben hangosan szónokolt a dél-amerikai házvezetőnőjéről, akinek a neve – nem tréfálok – Becsületesség.
A jelek szerint Becsületesség irdatlan mennyiségű ékszert és készpénzt tulajdonít el megint, eldugja anya gyógyszereit, megeszi az ételét és átrendezi a bútorait abban a reményben, hogy anya megbotlik és eltöri
a csípőjét.

Becsületesség, a házvezetőnő, semmi ilyet nem tesz, nem tett és nem is fog, és néha az úgyszólván fotografikus memóriám nem válik hasznomra. Pontosan emlékszem a tegnap esti telefonos drámára, beleértve a spanyol részleteket. Minden szót hallok a fejemben. Vissza tudom játszani Dorothy gyorstüzelő, magabiztos hangját, ahogy tanácsot ad arról, hogy tartsam fenn a hallgatóságom érdeklődését, amit biztos elvesztenék, ha a sorsomra hagyna. Ezeket mondta:

Menj fel egyenesen a pódiumra, pléhpofával hordozd körbe a tekinteted a tömegen és mondd a következőket: „Isten hozta önöket. Doktor Kay Scarpetta vagyok. Előzetes időpontfoglalás nélkül fogadom a pácienseimet, és hívásra még mindig házhoz jövök. Nem halnának meg azért, hogy magukon érezzék a kezemet? Mert el lehet intézni.” És kacsintanék.

Ki tudna ennek ellenállni? Ezt kellene mondanod nekik, Kay! Valami mulatságosat, szexit és politikailag nem korrektet. És a tenyeredből fognak enni. Az életben egyszer igazán hallgatnod kellene a kishúgodra. Nem azért vagyok ott, ahol vagyok, mert nem tudok egyet s mást a reklámról és a marketingről. A halállal kapcsolatos melókkal, mint a temetkezési vállalatok és hullaházak, az egyik gond éppen az, hogy gőze sincs senkinek, hogyan reklámozzon vagy adjon el valamit, mert minek fáradna? Bár az igazat megvallva a temetkezési vállalatok kicsit jobbak, mint a te munkahelyed, hiszen nincs a munkaköri leírásodban, hogy a halott szalonképesebb, a koporsó mutatósabb legyen. Tiéd a temetkezés összes hátránya, de nincs mit eladnod, és senki sem mond köszönetet.

TÖRVÉNYSZÉKI PATOLÓGUSI PÁLYÁM SORÁN a nálam fiatalabb egyetlen testvérem mindössze arra volt képes tehát, hogy párhuzamot vonjon köztem és egy temetkezési szakember vagy bárki más között, akinek olyan piszkot kell eltakarítania, amihez más hozzá sem akar érni.

Talán ez a logikus következménye annak, hogy gyerekkoromban nekem kellett a haldokló apánkról gondoskodnom. Hozzám fordultak, ha valami fájdalmas vagy undorító volt, vagy foglalkozni kellett vele, vagy fel kellett takarítani. Ha egy állatot elütöttek vagy egy madár nekirepült az ablaküvegnek, vagy az apámnak ismét vérzett az orra, a húgom sikítva rohant értem. Még ma is ezt teszi, ha szüksége van valamire, és soha nincs tekintettel az időzítésre vagy arra, hogy éppen alkalmas-e.

De az életnek ennél az elágazásánál úgy állok hozzá, hogy egyikünk sem lesz fiatalabb. Úgy határoztam, erőfeszítést teszek arra, hogy nyitottan álljak mindenhez, még ha a húgomnál önzőbb teremtéssel nem hozott is össze a sors. De Dorothy okos és tehetséges, és én sem vagyok szent. Beismerem, hogy konokul nem voltam hajlandó elismerni az értékeit, és hogy ez nem volt szép tőlem.

Hiszen lehetséges, hogy esetleg tényleg tudja, miről beszél, amikor azt mondja, hogy nem annyira jogi tájékoztatást vagy laborjelentést kellene előadnom, hanem úgy kellene beszélnem, mint egy szakértőnek vagy egy költőnek. Több hangerőt, szellemességet és színt kell belevinnem a beszédembe, és ezt szem előtt tartva csiszolgatom a nyitómondataimat, köztük végszavakat, amelyek kihangsúlyozzák a fontos dolgokat és szünetet jeleznek a nevetés előtt.

Iszom egy kortyot az üveg vízből, ami olyan meleg, hogy teafőzésre is megfelelő lenne. Feljebb tolom sötét szemüvegem, ami folyton lecsúszik izzadt orromon.
A nap egy fáradtságot nem ismerő kovács, ami az alkonyat tüzes műhelyében kalapál. Még a hajam is forró, miközben alacsony sarkú sárgásbarna körömcipőm téglákon kopog, az úti célom pedig már csak tízpercnyire van. Gondolatban átveszem a beszédemet.

Jó estét, kedves harvardi hallgatók, orvos- és tudóstársaim és mélyen tisztelt vendégek!

Amikor most végigfut a tekintetem az egybegyűlteken, Pulitzer- és Nobel-díjasokat, matematikusokat és asztrofizikusokat látok, akik emellett még írók, festőművészek és muzsikusok is.

A legjobbak és legokosabbak micsoda bámulatos gyülekezete! Mélységes megtiszteltetés, hogy itt van a kormányzó, a főügyész, valamint több szenátor és kongresszusi képviselő, a média világának szereplői és az üzleti élet vezetői. Hátul elbújva látom jóbarátomat és korábbi mentoromat, John Briggs tábornokot, aki lejjebb csúszott az ülésen,
és összehúzza magát a gondolattól, hogy idefent állok. (Szünet a nevetéshez.)

Elmondom azoknak, akik esetleg nem tudják, hogy Briggs tábornok a Fegyveres erők orvos szakértői rendszerének, az AFMES-nek a vezetője. Más szóval Briggs tábornok lenne az Egyesült Államok törvényszéki egészségügyi főparancsnoka, ha létezne ez a pozíció. És nemsokára csatlakozik majd hozzám a program kérdezz-felelek részénél, hogy megvitassuk a Columbia űrrepülőgép 2003-as katasztrófáját.

Megosztjuk önökkel mindazt, amit az anyagtudomány és az aero-orvostudomány révén, valamint a hét asztronauta maradványainak felkutatása és vizsgálata során megtudtunk. A maradványok Texasban nyolcvan-egynéhány kilométer sugarú körben szóródtak szét…

ELISMERÉSSEL KELL adóznom Dorothynak.

Dorothy színpadias és színes egyéniség, és meghatónak találom, hogy iderepül az előadásomra, még ha fogalmam sincs, miért. Azt mondja, semmiképpen sem maradna le a holnap estéről, de nem hiszek neki. A testvérem nyolc éve nem járt Cambridge-ben, amióta a Cambridge-i Törvényszéki Központot vezetem. Anyám sem, de ő nem szeret utazni, és már nem is utazik. Dorothy indokait nem ismerem.

Azt tudom, hogy mostanáig nem érdekelte a munkám, és kár, hogy mind közül éppen a ma estét választotta, hogy Bostonba repüljön. A hónap első szerdája – vészhelyzetet leszámítva – az, amikor a férjem, Benton és én együtt vacsorázunk a Harvard Faculty Clubban, ahol nem vagyok tag. Ő viszont klubtag, és nem az FBI-státusza miatt. Az FBI-jal nem lehet a Harvardon, a Massachusetts-i Műszaki Egyetemen (MIT) és más Ivy League-es intézményekben különleges kegyeket kivívni.

De a közeli Belmontban lévő és a Harvardhoz tartozó MacLean Kórház konzulens törvényszéki pszichológusaként az én bűnügyi hírszerző-elemző FBI-os férjem bejut a legbámulatosabb könyvtárakba, múzeumokba, és beszélhet a világon bármelyik tudóssal, amikor csak akar. Annyit járhat a Faculty Clubba, amennyit csak szeretne.

Még egy vendégszobát is lefoglalhatunk ilyenkor az emeleten, és nem is egyszer bőségesen felszolgáltak a vacsoránkhoz whiskyt vagy bort. De az italról le kell mondanunk Dorothy érkezése miatt, és igazán nem kellett volna igent mondanom, amikor Dorothy arra kért, menjek ki elé, és vigyem el a lánya, Lucy házához; Bentonnal emiatt éjfél után fogunk hazaérni.

Nem tudom, hogy Dorothy miért kifejezetten engem kért meg, hacsak nem ezzel akarta elérni, hogy kis időt négyszemközt legyünk. Amikor igent mondtam arra, hogy érte megyek, és Benton is elkísér, ez volt a válasza: „Bizonyára. Nos, nem érdekes.” De amikor ezt mondta, rájöttem, hogy igenis fontos. Van valami, amit kettesben szeretne megbeszélni velem, és még ha ma este nem lesz is rá időnk, adódik még alkalom.

A húgom nem foglalta le a visszaútra szóló jegyét, így óhatatlanul is arra gondolok, milyen nagyszerű lenne, ha kiderülne, hogy mindvégig tévedtem. Talán az igazi ok, hogy elmerészkedett New Englandbe, hogy hozzám hasonlóan érez. Talán nagy sokára ő is a barátom szeretne lenni.

Milyen bámulatos lenne, ha egységfrontot alakítanánk most, amikor öregedő anyánkkal, Lucyval és a partnerével, Janettel és az örökbe fogadott kilencéves fiukkal, Desivel kell megbirkóznunk. És akkor ott van még az új családtag, Tesla, a menhelyről magukhoz vett buldogkölyök, aki most Bentonnál és nálam lakik egy darabig Cambridge-ben. Valakinek ki kell képeznie, és Sock, az agarunk is öregszik, örül hát a társaságnak.

ELSŐ FEJEZET

A CIPŐM SUSOG az átforrósodott száraz füvön, a ruhám alatt csordogál az izzadság, végig a mellemen, a hátamon. Ismét tovább indultam, és árnyékot keresek, miközben a nap lejjebb ereszkedik, és a ferdén beeső fény változik.

Valahányszor kikerülöm a vakító napot, az ismét megtalál, a harvardi campus fallal körülzárt közepe labirintus a lombokkal és pázsitokkal, az ösvényekkel és sétautakkal összekötött zárt belső vagy egyéb udvaraival. A repkénnyel befuttatott impozáns tégla- és kőépületek megfelelnek a sztereotípiának, és jól emlékszem, mit éreztem, amikor tizenöt évesen körbevezettek itt. Olyan, mintha minden megtett lépéssel visszacsöppennék a múltba.

Az utolsó középiskolai évemben a Floridán kívüli ritka utazásaim egyike volt, amikor kezdtem feltérképezni a főiskolákat, és elgondolkodtam, mire jutok az életben. Sosem felejtem el, hogy pontosan ugyanitt sétáltam, ahol most, és mennyire feldobott voltam, egyúttal zavart éreztem és azt, hogy nem illek ide. Az emlékezést félbeszakítja egy rezgés, amit érzésben és hangzásban leginkább egy hatalmas rovar zümmögéséhez tudnék hasonlítani.

Megállok az elviselhetetlenül felforrósodott járdán, körülnézek, és meglátok egy magasan a Harvard Yard felett szálló drónt. Ekkor jövök rá, hogy a zümmögés a saját telefonom, amit a kosztümkabátom zsebe tompít, ahova a perzselő meleg és a nap elől rejtettem. Megnézem, ki keres. Pete Marino hív, a cambridge-i rendőrnyomozó. Felveszem.

– Zajlik valami, amiről nincs tudomásom? – vág rögtön a közepébe. A vonal elég rossz.

– Nem hiszem – válaszolom, miközben katlanként ontja a talpam alatt a járda a meleget.

– Miért van odakint? Senkinek sem lenne szabad kint lennie ebben a szarságban. – Kurtán, udvariatlanul beszél, és bosszúsnak hangzik, én pedig rögtön tudom, hogy nem egy baráti hívásról van szó. – Szóval mi a franc ütött magába?

– Intéznivalók. – Rögtön éberré válok, a hangfekvése kifejezetten idegesítő. – És éppen oda sétálok, ahol majd Bentonnal van találkozóm.

– Mi okból? – kérdezi Marino, mielőtt a mobilkapcsolatunk tovább romlik jóról változékonyra, majd megint élvezhetőre, aztán ismét szaggatottra, mielőtt ismét jobbra váltana.

– Abból az okból találkozom a férjemmel, hogy együtt vacsorázunk – válaszolom cseppnyi iróniával, és nem akarok még valakivel feszült pillanatokat átélni. – Minden rendben?

– Talán inkább magának kellene ezt megmondania. – Erős hangja váratlanul fájdalmasan dörren a fülembe. – Hogyhogy nem Bryce-szal van?

A szószátyár részlegvezetőm bizonyára tájékoztatta Marinót, hogy a Harvard Square-en nem voltam hajlandó visszaszállni a kocsiba, amivel megszegtem a protokollt és meggondolatlanul fütyültem a biztonságomra.

Mielőtt még válaszolnék, Marino úgy támad nekem, mintha egy bűntény gyanúsítottja lennék.

– Másfél órája kiszállt az autóból, és körülbelül húsz percig a Coopban tartózkodott – mondja. – És amikor végre kijött az üzletből a Mass Avenue-n, akkor hova ment?

– Dolgom volt az Arrow Streeten. – A Harvard Yardon téglából szőtt pókhálót alkotnak a járdák, és észreveszem, hogy folyton változtatnom kell, hogy az egyenesen odavezető, leggyorsabb és legárnyékosabb utat válasszam.

– Miféle elintéznivalója volt? – kérdezi, mintha rá tartozna.

– A Loeb Centerből elhoztam a jegyeket a Waitressre, a Sara Bareilles-musicalre – válaszolom erőltetett udvariassággal, amely most már kezd meginogni. – Gondoltam, Dorothy szívesen megnézné.

– Úgy hallom, olyan izgágán viselkedett, mint egy kokós bohóc.

– Parancsol? – Megállok.

– Így írták le.

– Kicsoda? Bryce?

– Nem. A 911-re hívás érkezett maga miatt – mondja Marino, én pedig megdermedek a döbbenettől.

KÖZLI, HOGY BETELEFONÁLTAK a rendőrkapitányságra egy „fiatal pasi és az idősebb hölgybarátja miatt”, akik 16.45-kor a Harvard Square-en összeszólalkoztak.

A fiatal pasi a leírás szerint hirtelenszőke, a húszas évei végén járó fiatalember volt kék capri nadrágban, fehér pólóban, tornacipőben, márkás napszemüveget viselt és egy marihuánalevél volt rátetoválva. A tetoválás nem igaz, a többi igen.

A felháborodott állampolgár, aki felhívta a rendőrséget, felismert, mert látott a hírekben, és nyugtalanító, hogy milyen pontosan írta le az öltözékemet. Valóban van egy khaki kosztümöm, fehér blúzom és sárgásbarna körömcipőm. Sajnos, az is igaz, hogy ha felszaladt a szem a harisnyámon, azonnal leveszem és kidobom, amint odaérek, ahova tartok.

– Név szerint említettek? – Egyszerűen nem hiszem el ezt az egészet.

– Az illető azt mondta, vagy ehhez hasonlót, hogy dr. Kay Scarpetta a narkós barátjával vitatkozott, aztán dühösen kiszállt a kocsiból – közöl velem Marino egy újabb gyalázatot.

– Nem rontottam ki a kocsiból. Úgy szálltam ki, mint más normális ember, miközben Bryce a kocsiban maradt, és tovább beszélt.

– Biztos, hogy nem szállt ki, és nyitotta ki magának az ajtót?

– Sosem tesz ilyet, és én nem is kérem rá. Talán ezt látta meg valaki, és haragként félreértelmezte. Bryce lehúzta az ablakot, hogy beszélgethessünk, és ennyi volt az egész.

Marino a tudtomra adja, hogy ezek után agresszívvá váltam, fizikai erőszakra vetemedtem, az előbb említett nyitott ablakon át pofon vágtam Bryce-t, miközben a mutatóujjammal újra meg újra a mellkasát bökdöstem, ő pedig úgy kiabált, mintha bántanám, megrémíteném; micsoda szarság az egész, és még finoman fogalmaztam. Én azonban a bensőmben támadt szorongás miatt meg sem szólalok. Nyugtalanság, homályos feszültség fog el, ami nálam egyet jelent a vészjelzéssel.

Marino rendőr. Lehet, hogy ezer éve ismerem, de Cambridge az ő felségterülete. Ha akarja, gyakorlatilag megnehezítheti a dolgomat, és ez egy új és őrült gondolat. Még sosem tartóztatott le, nem mintha erre jó oka lett volna. De még csak rossz helyen parkolásért sem büntetett meg és sosem figyelmeztetett, hogy ne menjek át az utcán tilosban. A hivatásosok közti udvariasság oda-vissza működik, és hamar zátonyra is futhat, ha az ember nem elég óvatos.

– Bevallom, kicsit ingerlékeny voltam, de az nem igaz, hogy bárkit is megütöttem volna… – fogok bele.

– Kezdjük a kijelentése első részével – szakít félbe
a nyomozó. – Mennyire kicsi a kicsi?

– Most kihallgat? Nem kellene ismertetnie a jogaimat? Szükségem van ügyvédre?

– Maga az ügyvéd.

– Nem tréfálok, Marino.

– Én sem. Egy kicsit volt ingerült? Azért kérdezem, mert az illető azt mondta, hogy maga kiabálni kezdett.

– Mielőtt vagy miután lekevertem egy pofont?

– Nem segít semmin, ha bepöccen, doki.

– Nem pöccenek be, és tisztázzuk, hogy egyáltalán kire hivatkozik. Kezdjük talán azzal. Mert maga is tudja, Bryce mennyire hajlamos túlzásokba esni.

– Én csak azt tudom, hogy maguk ketten verekedtek és megzavarták a köznyugalmat.

– Ténylegesen ezt mondta?

– A tanú mondta.

– Miféle tanú?

– Aki betelefonált és panaszt tett.

– Személyesen beszélt ezzel a tanúval?

– Nem találtam senkit, aki bármit is látott volna.

– Akkor bizonyosan alaposan utánanézett – vágok vissza nyomatékkal.

– Miután befutott a hívás, kocsival végigjártam a  Harvard Square-t, és körbeérdeklődtem. Ugyanaz, mint amit máskor tapasztalok. A francba is, senki nem látott semmit.

– Erről van szó. Nevetséges az egész.

– Aggódom, hogy valaki elkapja magát – mondja.
Az évek során ezerszer végigcsináltuk ezt.

Marinót a markában tartja az a fóbiává vált meggyőződés, hogy valami szörnyűség történik velem. De valójában saját maga miatt nyugtalankodik. Ugyanígy érzett a volt feleségével, Dorisszal kapcsolatban is, aki végül lelépett egy autókereskedővel. Marino nem érti a különbséget a szeretet és a szeretetéhség között. Ő egyformának érzi a kettőt.

– Ha az adófizetők dollárjait el akarja szórni, ellenőrizheti a Harvard Square-en elhelyezett megfigyelőkamerák felvételein, elsősorban a Coop előttin – vetem fel. – Láthatja majd, hogy nem vágtam pofon Bryce-t vagy akárki mást.

– Megfordult a fejemben, nincs-e köze a Kennedy Schoolban holnap tartandó beszédéhez – töpreng Marino. – Sokat szerepel a hírekben, mert ellentmondásos személyiség. Amikor maga és Briggs tábornok úgy döntöttek, hogy prezentációt tartanak az űrsikló felrobbanásáról, tudhatták volna, hogy egy rakás háborodott is felbukkan. Van, aki azt hiszi, egy ufó lőtte le a Columbiát. és ezért állították le az űrsiklóprogramot.

– Még mindig várom az állítólagos tanú nevét, aki hazudott a 911 egyik telefonközpontosának. – Nem érdekel a rögeszmés tirádája az összeesküvőkről és a felfordulásról, amit a Kennedy School rendezvényén csaphatnak.

– Nem mutatkozott be a központosnak – válaszolja Marino. – Feltehetően eldobható telefont használt, amit éppen ott a CVS-ben lehet kapni. A telefonszám lenyomozhatatlan. Nem mintha nem próbáltuk volna, de ez a helyzet, és manapság ilyesmikkel gyűlik meg a bajunk.

Egy óriási öreg tölgy árnyékán haladok át, szélesen szétterülő ágai buja zöldek ahhoz képest, hogy szeptember van. A kora esti hőség lángoló kézként nyomja le a földet, mindent szétlapítva és megperzselve. Átteszem a bevásárlószatyrot a másik karomra. A válltáskám, ami egyben az aktatáskám is, nagyon nehéz lett, tele van
a laptoppal, papírokkal és más személyes holmimmal,
a széles pánt belevág a vállamba.

– Pontosan hol is van? – Marino hangja elhalkul és felerősödik.

– Levágom az utat. – Nem adom meg a tartózkodási helyemet. – És maga? Kétpercenként tompa lesz a hangja vagy éppen egy hordóból beszél. A kocsijában ül?

– Mit csinál… a Johnston Gate-en ment be, hogy átvághasson a Harvard Yardon a Quincy Streethez?

– Hogy másként mehetnék? – Nem mondok konkrétumot, mialatt kissé zihálok caplatás közben.

– Akkor a templom közelében jár – mondja.

– Miért kérdezi? Ide akar jönni, hogy letartóztasson?

– Amint megtalálom a bilincseket. Esetleg tudja, hova tettem?

– Kérdezze meg talán azt, akivel mostanában randevúzik.

– A múzeumokkal szembeni kapun át hagyja majd el a Harvard Yardot. Tudja, a közlekedési lámpánál, amely balra lesz a fal túloldalán. – Inkább útmutatásnak hangzik, mint feltételezésnek vagy kérdésnek.

– Hol van? – kérdezem egyre súlyosabb gyanakvással.

– Amit most javasoltam, egyenesebb lesz – jelenti ki. – A templom és az udvar mellett.

MÁSODIK FEJEZET

KILÉPEK A HARVARD YARDOT körbeölelő téglakerítésben nyíló fekete kovácsoltvas kapun, és jobbra-balra nézek a Quincy Streeten.

A túloldalon az egész tömböt elfoglalja a nemrégiben renovált, tégla és beton Harvard Művészeti Múzeum, amelyben hat szinten helyezkednek el galériák a piramis alakú üvegtető alatt. A parkoló kocsik sora mellett állok meg, a lassan alkonyuló nap ferdén beeső sugarai szemet bántóan verődnek vissza róluk, és a telefonomon megnézem az időt és az időjárást.

18.40-kor még mindig fullasztó a hőség, 33,8 Celsius-fok, és nem tudom, mégis mit gondoltam nem is olyan régen. De egyszerűen nem bírtam tovább elviselni, ahogy Bryce megállás nélkül fecsegett, miközben a folyó mellett hajtott az Anderson Memorial híd felé, aztán jobbra fordult a vörös tetős Weld Csónakháznál, és a John F. Kennedy Streetről a Massachusetts Avenue-n folytatta az utat.

Úgy éreztem, képtelen vagyok még egy szót hallani, és közöltem vele, hogy ne várjon meg, amikor kiszálltam a terepjáróból az egyetemi könyvesbolt, a Coop előtt. Az üzletekkel zsúfolt Harvard Square-en és a Red Line metrómegállónál mindig nagy a nyüzsgés, még a legpocsékabb időben is. Minden áldott nap huszonnégy órában gyalogosforgalom van, és viszonylag állandó a kéregetés.

Nem ez volt az alkalmas hely, hogy Bryce lehúzza az ablakát, és vitatkozni kezdjen, mint egy selyemfiú a főnöknőjével, aki elég érett ahhoz, hogy fiatalabb férfinál keresse a szexet. Bryce nem hallgatott rám, nem hagyott ott, és kezdett kissé hisztérikusan viselkedni, ami sajnálatos módon az egyénisége része. Azt akarta, hogy „hivatalosan” is jelentsem ki, miért nem kívánatos tovább a segítsége, és „pontosan” közöljem vele, hogy elkövetett-e valamit. Egyfolytában azt ismételgette, hogy úgyis tudja, hogy „csinált valamit”, és oda sem figyelt, amikor ezt tagadtam.

A kíváncsiskodók sasként figyeltek minket. A CVS előtt a járdán ülő hajléktalan, aki egy kartonpapír lap árnyékába húzódott, egy apró szemű szarka szúrós tekintetével bámult minket. Nem éppen ideális hely a parkolásra a terepjáró számára, amelyen ez a felirat áll: A VEZETŐ ORVOS SZAKÉRTŐ IRODÁJA, és a Cambridge-i Törvényszéki Központ címere, az igazság mérlege és Merkúr kígyós botja az ajtókon kékkel festve. A terepjáró hátsó ablakai sötétítettek, és megértem, milyen hatást vált ki, ha az egyik jelzett járművünk megáll a járda mellett.

Miután sikerült elhessegetnem onnan Bryce-t, a Coopban ajándékot vásároltam az anyámnak és a húgomnak. Amikor a légkondicionált épületből végre kiléptem a brutális hőségbe, megbizonyosodtam, hogy a lerázhatatlan részlegvezetőm tényleg nincs már ott, és elindultam a Brattle Streeten.

A Loeb Centerben található American Repertory Theatert, az ART-ot is útba ejtettem, hogy elhozzam a Waitressre félretett jegyeket; a nézőtéren a legjobb zenekari helyeket foglaltam le. Ezek után visszamentem
a Massachusetts Avenue-n, átvágtam a Harvard Yardon, és odaértem, ahol most vagyok: a Quincy Streetre.

Elmegyek a balra lévő Carpenter Vizuális Művészetek Központja mellett, és biztosra veszem, hogy rémesen festek. A meggondolatlan autós közjáték előtt mindent megtettem a külsőm érdekében: lezuhanyoztam az irodámban, felvettem egy kosztümöt, ami mostanra gyűrött és izzadságfoltos lett. Beillatosítottam magam Benton kedvenc Amorvero parfümjével, amit Olaszországból hozat számomra. A római Hassler szálló jellegzetes parfümje, Benton ott kérte meg a kezemet. De már nem érzem az érzéki illatot, amikor a kereszteződésben várakozva megszagolom a csuklómat. A hőség csillogó hullámokban emelkedik a kátrányszagú úttest fölé, és előbb hallom meg Marino harsány hangját, mint ahogy meglátom.

– Tudja, mit mondanak az ilyen időben kint járkáló őrült angolokról meg a kutyákról?

Az elferdített közhely hallatán megfordulok; Marino a lámpánál áll, a jelzés nélküli éjkék terepjárója sofőr felőli ablaka nyitva. Most már értem, miért volt olyan rossz a vétel, amikor egy perce beszéltünk. Úgy van, ahogy gyanítottam. A környéken cirkált, és engem keresett, emberekkel beszélt a Harvard Square-en. Bekapcsolja a vészjelző fényeit és vijjogtatja a szirénáját, miközben a szemközti sávban a kocsik közé bevágva egyenesen felém tart.

Marino másodikként áll meg, kiszáll, és úgy érzem, sosem fogom megszokni, hogy öltönyben és nyakkendőben lássam. Nem az ő típusára gondoltak, amikor elegáns öltözékeket terveztek. Nem illik rá szinte semmi, a saját bőrén kívül.

SZÁZKILENCVENÖT CENTI és százhuszonöt kiló, plusz-mínusz tizenöt. Lebarnult, simára borotvált feje fénylik, mint a tekegolyó, keze-lába akkora, mint egy-egy hajólapát. A válla olyan széles, mint egy ajtónyílás, és szeret azzal hencegni, hogy fekve kinyom öt olyat, mint én.

Széles, pirospozsgás arcával, előreugró homlokával és nagy orrával a maga primitív módján jóképű.
Az állkapcsa, mint egy ősemberé, erős, fehér fogsora van, és az öltöny úgy feszül rajta, mint Hihetetlen Hulkon. Nem áll neki jól az, ami elegáns, még a konfekció sem, és a probléma részben arra vezethető vissza, hogy nem lenne szabad hagyni, hogy vásárláskor egyedül döntsön, főleg, mivel nem vásárol gyakran és nem tervezi meg előre. Sokat javítana a helyzeten, ha kirámolná a szekrényeit és a garázsát, de meg mernék esküdni rá, hogy sosem tette.

Amikor fellép a járdára, észreveszem, hogy a sötétkék zakója ujja felcsúszott a csuklója fölé. A nadrágja hajtókája is a bokája fölé ér, kilátszik szürke zoknija, és fekete bőr edzőcipőt visel, amit nem fűzött be végig. A nyakkendője színben majdnem illik az öltönyéhez, viszont divatjamúlt, kék-piros csíkos és túl széles, talán a nyolcvanas évekből való, amikor az emberek Earth márkájú, vastag talpú cipőt és poliészter ingszerű kabátot, hozzáillő trapéznadrágot hordtak.

Oka van annak, hogy éppen ezt viseli, a nyakkendő is valószínűleg különleges emlékeket hordoz, esetleg egy megúszott golyóét, egy tökéletesen sikerült tekejátszmáét, a legnagyobb halét, amit valaha fogott vagy egy kivételesen jól sikerült első randiét. Marino ragaszkodik ahhoz, hogy nem dob ki semmit, ami számára jelentőséggel bír. Ellátogat a használtruha-üzletekbe és az ócskapiacokra, és egy olyan múltat keres, amit jobban szeretett a mostaninál, és fura, hogy egy kemény csávó ennyire szentimentális legyen.

– Jöjjön, én majd kiteszem ott. – A régi Aviator Ray-Ban napszemüveg elrejti a szemét. Tőlem kapta pár születésnappal ezelőtt.

– Minek vinne el? – A téglával kirakott kerti út bejárata, ami a betonjárdától a Faculty Clubig vezet, éppen előttem van, maximum egypercnyi sétára onnan, ahol most vagyunk.

De Marino nem fogad el nemleges választ. Leterel a járdáról, hatalmas tenyerét magasba emeli, hogy megállítsa a forgalmat, míg átkelünk az utcán. Nem ér hozzám, de szabad sem vagyok, míg az autója anyósüléséhez kísér, ahol kínosan bohóckodom a szatyraimmal, mialatt
a harisnyámon leszaladt szem a térdemtől a cipőm sarkába fut, mintha menekülni akarna Marino őrülete elől.

Akaratlanul is ez jut eszembe: Hát már megint. Egy újabb feltűnést keltő jelenet. Van, aki úgy értelmezi, hogy elkaptak a rendőrök, és kihallgatásra visznek, és felmerül bennem, vajon legközelebb nem ezt hallom-e majd vissza.

– Miért köröz a környéken engem keresve, hisz a napnál is világosabb, hogy ezt teszi? – kérdezem, amikor becsukja az ajtót. – Igazán, Marino – de nem hallja.

Megkerüli a kocsit, bemászik a vezetőülésbe, és a kocsi belseje makulátlanul tiszta, fel van szerelve a valaha ismert legkülönbözőbb szirénákkal, lámpákkal, szerszámos- és tárolóládákkal és helyszínelőfelszerelésekkel.
A sötét PVC csillog, autóápoló illatát érzem. A szövetülések olyanok, mintha még senki sem ült volna rajtuk, a konzol olyan tiszta, mintha vadonatúj lenne, az üveg pedig csillog-villog, mintha a négykerék-meghajtásút most takarították volna ki. Marino nagyon kényes a járműveire. A háza, az irodája meg az öltözéke már más lapra tartozik.

– Említettem már magának, mennyire utálom ezt az istenverte telefont? – kezd el siránkozni, miután egy csattanással bevágja az ajtót. – Vannak dolgok, amelyekről nem kellene drót nélküli készüléken beszélnünk, amely hozzáfér az életünk minden istenverte vonatkozásához.

– Miért öltözött ki?

– Virrasztáson voltam. Nem ismerte.

– Értem. – Pedig valójában nem értem.

Marino nem az a típus, aki öltönyt vesz és nyakkendőt köt egy virrasztásra. Egy temetésre vagy egy esküvőre sem nagyon teszi meg, és legfőképp nem öltözik ki ilyen időben, hacsak nincs valami különleges oka, amiről nem beszél.

– Nos, maga nagyon jól néz ki, és kellemes az illata is. Lássuk csak… fahéj, szantálfa, csipetnyi citrus és pézsma. A British Sterling kölni mindig a középiskolát juttatja az eszembe.

– Ne térjen el a tárgytól.

– Nem is tudtam, hogy van tárgyunk.

– Kémkedésről beszélek. Emlékezzen, amikor a legnagyobb aggodalmat az okozta, hogy valaki egy olyan eszközzel járkált, amellyel az ember otthoni telefonját próbálta feltörni. Vagy emlékszik, amikor nem bámult az ember képébe mindenhonnan egy kamera? Nemrég megálltam a Harvard Square-en, hogy megnézzem, ki lődörög ott, és valami nyamvadt seggfej főiskolás videózni kezdett a telefonjával.

– Honnan tudja, hogy az volt?

– Mert egy elkényeztetett kis porontynak látszott a vietnámi papucsában, a bő sortjában és a Rolex órájával.

– Mit csinált ott?

– Csak feltettem pár kérdést, hogy mit láthattak korábban. Tudja, mindig ott lógnak a szokásos gyanús alakok a Coop és a CVS előtt. Ebben a hőségben persze nem olyan sokan, de inkább szabadon, kötetlenül ténferegnek, mint egy kellemes, az időjárástól védett helyen. Aztán a srác rám szegezte a telefonját, mintha ok nélkül arra készülnék, hogy lelőjek valakit, neki meg olyan mákja van, hogy videón megörökíti. Közben egy istenverte drón zümmögött a környéken. Utálom a technikát – teszi hozzá mogorván.

– Közölje, kérem, miért ülök itt, mert egyértelműen nincs szükségem arra, hogy autóval elvigyen, hiszen már odaértem, ahova tartottam.

– Rendben, igaz, hogy nincs szüksége rá, hogy elvigyem. Szerintem a baj már megtörtént. – Végigmustrál, a napszemüvege túl sokáig időzik a leszaladt harisnyámon.

– És biztos nem azért vett fel, hogy ezt elmondja.

– Nem. Szeretném tudni, tulajdonképpen mi van Bryce-szal. – Marino Ray-Banje valósággal az ülésemhez szegez.

– Nem tudtam, hogy bármi is van, legfeljebb az, hogy a szokásosnál elcsigázottabb és idegesítőbb.

– Úgy van. És miért van ez így? Gondolkodjon csak.

– Valószínűleg a hőség és a sok munka miatt. Maga is tudja, hogy az időjárás következtében túlterheltek vagyunk, és neki meg Ethannek sok gondja akadt egy zaklató szomszéd miatt, és lássuk csak… azt hiszem, Bryce nagyanyjának egy hete vették ki az epehólyagját. Más szóval sok a stressz. De ki tudja, Marino, mi baja neki vagy bárki másnak?

– Ha bármi oka van, hogy ne bízzunk meg Bryce-ban, most bökje ki, doki.

– Szerintem eleget beszéltünk már erről – mondom a duruzsuló légkondi mellett, ami egészen rám fagyasztja az átnedvesedett ruhámat. – Nincs időm magával autózgatni, és meg kell próbálnom rendbe szedni magam vacsora előtt.

Kezdek kikászálódni, de Marino a karom után nyúl.

HARMADIK FEJEZET

MARADJON – PARANCSOL RÁM, mintha a németjuhászához, Quincyhez beszélne, aki pillanatnyilag nincs a ketrecben hátul. Mint kiderül, amellett hogy egy balsikerű hullakereső kutya, az ember legjobb barátja is.

A kutya, aki a nevét a legendás tévésorozat-beli orvos szakértőről kapta, kíméletlen időjárás esetén nem merészkedik ki semmilyen bűnügyi helyszínre. Gyanítom, hogy Marino bundás pajtása e pillanatban nagy biztonságban van otthon, a pihe-puha fekhelyén a légkondicionált dolgozószobában, bekapcsolt Kutyatévével.

– Elviszem az utolsó ötven méteren – közli Marino.
– Üljön, és élvezze a hűvöset.

Elhúzom a karomat, mert még azt sem szeretem, ha finoman megmarkolnak.

– Végig kell hallgatnia – teszi a sebváltót sebességbe. – Ahogy már mondtam, nem akartam belemenni telefonon. Az ördögbe is, fogalmunk sincs már, ki kémkedik, nem igaz? És ha Bryce veszélyezteti a Cambridge-i Törvényszéki Központ biztonsági rendszerét vagy magát, akkor ennek a végére akarok járni, mielőtt túl késő lenne.

Emlékeztetem Marinót, hogy kizárólag személyre szabott okostelefonokat használunk, és élvezzük a titkosítás, tűzfalak és mindenféle különleges és kiemelkedő biztonsági fokozatú appok előnyét. Valószínűtlen, hogy meghackelik a beszélgetéseinket vagy az e-mailjeinket. Erről számítógépzseni unokahúgom, Lucy, a Cambridge-i Törvényszéki Központ kiberbűnözési szakértője gondoskodik.

– Egyáltalán beszélt vele róla? – kérdezem. – Ha annyira aggódik, hogy kémkednek utánunk, nem gondolja, hogy vele kellene ezt megbeszélnie? Mivel ez
a munkája.

Amint a végére érek a kérdésemnek, megszólal a telefonom, és Lucy hív FaceTime-on.

– Micsoda időzítés – mondom azonnal, amikor rendkívül csinos arca betölti a telefonom képernyőjét. – Éppen rólad beszélgetünk.

– Csak egy percem van. – A szeme, mint a zöld lézer. – Három dolog. Először is anyám hívott, a gépe kicsit késik. Nem kellene kicsit mondanom, még ha ő ezt a szót használta is. E percben nem tudjuk, mennyi lesz a késés. És nem vagyok száz százalékig biztos abban, hogy mi folyik a légi irányításban. De pillanatnyilag leállítottak minden kifelé tartó forgalmat.

– Mit mondtak neki? – kérdezem elkeseredve.

– Másik kapuhoz irányítják vagy ilyesmi. Nem beszéltünk hosszan, de azt mondta, inkább fél tizenegy vagy tizenegy körül érkezik.

Kedves a húgomtól, hogy értesít, villan át az agyamon. Nagyon elfoglaltak vagyunk Bentonnal, Dorothy mégis elvárná, hogy akár fél éjszaka várasson minket a repülőtéren.

– A másik, hogy a legfrissebb üzenet most érkezett Sereghajtó Charlie-tól. – Lucy szeme ide-oda mozog beszéd közben, és igyekszem rájönni, honnan beszél. – Még nem hallgattam meg. Amint szabadulok a 911-es baromságból, azt is előveszem.

– Felteszem, hogy az a hangfelvétel, amit küldött, megint olaszul van – hívom fel a figyelmét, mert Lucy nem beszél folyékonyan olaszul, és nem tudná lefordítani az egészet vagy akár csak egy részét is.

Igennel válaszol; Sereghajtó Charlie legújabb közlése első pillantásra olyan, mint a többi nyolc, amelyeket szeptember elseje óta kapok. A napnak ugyanabban a szakában küldték a névtelen fenyegetést, ugyanolyan fájltípusban, és a felvétel hossza is azonos. De nem hallgatta meg, és azt mondom, majd később foglalkozunk vele.

– Hol vagy? Kinek a kocsijában? – kérdezi azután. Élénk kép a teljes sötétség háttere előtt, mintha egy barlangban ülne.

A környező, reszkető fényben vörös haja mégis ezüstösen csillog, mint amikor film megy a háttérben. Árnyékok villódznak az arcán, és hirtelen belém hasít, hogy a személyes elmélyülő térben lehet.

Marinóval vagyok, válaszolom, és ezzel eljut a harmadik, egyben legfontosabb kérdéshez.

– Láttad, mi van a Twitteren?

– Ha ezt kérdezed, biztos nem jó – felelem.

– Máris átküldöm. Mennem kell. – Azzal Lucy már el is tűnik a kis téglalap alakú képernyőről.

– Micsoda? – ráncolja a homlokát Marino. – Mi van a Twitteren?

– Várjon csak. – Kinyitom az e-mailt, amit Lucy e percben küldött, és rákattintok a tweetre, amit kimásolt és beillesztett. – Pont ahogy gyanította, van magáról egy videó, amint a szokásos gyanúsítottakkal beszél a Harvard Square-en.

Megmutatom neki, és érzem a belőle sugárzó sértett büszkeséget, miközben önmagát figyeli, ahogy nehézkesen ide-oda ballag, kérdésekkel bombázva a különféle üzletek előtt lődörgő hajléktalanokat. Marino egy férfit ki-be terel az árnyékból, mialatt ez az illető igen láthatóan próbál menekülni a kérdések elől. Zavarba ejtő az a kivehetetlen zaj, ahogy Marino felemeli a hangját; a férfi ezalatt egyik oszloptól a másikig. A felirat még rosszabb. #FoglaldleScarpettát.

– Mi a fene? – fortyan fel Marino.

– Gondolom, a lényeg az, hogy ugyanazon a területen dolgozunk, és emiatt kérdezősködött olyan sokat. Felteszem, ezért került bele a nevem a tweetbe. – Csend a válasz. – De kétlem, hogy az egóján kívül bárkinek is kárt okozna – teszem hozzá. – Ostobaság az egész, nem több. Ne is vegyen róla tudomást.

NEM FIGYEL RÁM, és nekem már tényleg mennem kell.

– Szükségem van pár percre, hogy rendbe szedjem magam. – Ezzel jelzem Marinónak, hogy elegem van abból, hogy túszul ejtett a komorsággal és balszerencsével teli terepjárójában. – Legyen kedves feloldani az ajtózárat, és kiengedni. Holnap vagy valamikor máskor majd beszélhetünk.

Marino kiáll a parkolóhelyéről. A Faculty Club előtti járdaszegélyhez gurul. A klub egy nagy pázsitos területen áll, a deszkakerítés mögött.

– Nem veszi elég komolyan – néz rám.

– Melyik részét?

– Megfigyelnek minket, és a kérdés az, hogy ki és miért. Mert valaki egészen biztosan követte Bryce-t. Máskülönben mivel magyarázza a tetkót?

– Nincs mit magyarázni. Nincs semmiféle tetoválása.

– De van. Pontosan egy marihuánaleveles, ahogy arra a hívásban is utaltak – bizonygatja Marino.

– Lehetetlen. Annyira fél a tűtől, hogy még az influenza elleni védőoltást sem adatja be.

– Semmi kétség, hogy nem ismeri a történetét. A tetkó itt van. – Marino előrehajol, és vastag ujjával a bal bokája külső oldalára bök, amit nem lehet jól látni onnan, ahol ülök, még ha tudnám is, hogy hova kell néznem. – Nem valódi – teszi hozzá. – Ezt biztos nem tudta.

– Úgy tűnik, nem sokat tudok.

– A marihuánalevél egy ideiglenes tetkó. Tegnap éjjeli tréfa, amikor Bryce és Ethan a barátaikkal voltak. És jellemző Bryce-ra. Úgy gondolta, hogy lefekvés előtt lemossa, de az ilyen átmeneti tetkók nagy része akár egy hétig is megmarad.

– Ezek szerint beszélt vele. – Marino vöröslő, fénylő arcára pillantok. – Segítséget kért magától?

– Elértem, amikor értesültem a 911-esen befutó hívásról. Amikor rákérdeztem a tetkóra, küldött róla egy képet.

Elfordulok, és az oldaltükörben az elhaladó kocsikat nézem. Eszembe jut, hogy nem tudom, Benton melyik kocsival jön ma. Lehet, hogy a Porsche Cayenne Turbó S-sel vagy az Audi RS 7-essel. Vagy az iroda egyik autójával. A kutyákkal, Sockkal és Teslával voltam elfoglalva, amikor a férjem ma reggel már hajnalban elment, és nem láttam vagy hallottam, amikor elhajtott.

– A tetoválás a gond, doki – mondja Marino. – Hihetővé válik tőle a hívás. Bizonyítja, hogy bárki is reklamált maga és Bryce miatt, hogy megzavarták a köznyugalmat, az látta magukat, hacsak nincs valami más oka, ami miatt az illető tud a tetoválásról, és hogy maguk ketten mit viseltek.

Ráismerek a turbómotor hangjára, amikor magasabbra ível, és hallgatom, ahogy közeledve egyre hangosabb.

– Még mindig úgy van, hogy érte megy? – kérdezi Marino.

– Kiért? – Figyelem, ahogy Benton sötétített RS 7-es sportkocsija lassan, visszakapcsolva elsiklik mellettünk, és beúszik az előttünk lévő parkolóhelyre.

– Dorothyért.

– Ez a terv.

– Ha segítségre van szükségük, akkor boldogan kimegyek érte – ajánlja Marino. – Már akartam mondani, hogy csak szólnia kell, bármiben szívesen segítek. Különösen most, hogy úgy látszik, ilyen későn érkezik.

Nem emlékszem, hogy említettem volna neki, hogy ideutazik a húgom, még kevésbé arra, hogy elmondtam volna, hogy kimegyek elé a repülőtérre. És nem akkor hallotta először, amikor Lucy egy perce felhívott. Nyilvánvaló, hogy már tudott róla.

– Kedves magától – mondom, és Marino sötét szemüvege az Audi hátuljára tapad, miközben Benton olyan közel manőverez a járdaszegélyhez, hogy egy késpenge sem igen férne el a kerék és a járda széle közé.

A matt fekete kocsi morogva dorombol, mint egy ugrani készülő párduc. A sötétített hátsó szélvédőn át is ki tudom venni a férjem gyönyörű fejformáját, sűrű haját, ami azóta ősz, amióta csak ismerem. Egyenes háttal ül, látom széles vállát; olyan mozdulatlan, mint egy mocsári hiúz, szürke üvegű napszemüvege mögül minket figyel. Ahogy kinyitom az ajtót, megcsap a hőség, megfordulok, és megköszönöm Marinónak, hogy elhozott, holott a legkevésbé sem vágytam erre.

Figyelem, ahogy Benton kiszáll a kocsiból. Makulátlanul frissnek látszik, miközben kihúzza magát. Gyöngyházszürke öltönye olyan kifogástalan és sima, mint amikor reggel felvette, kék-szürke nyakkendője tökéletesen van megkötve, antik, vésett, fehérarany mandzsettagombján megcsillan a kora esti fény.

Erőteljes, szép vonásaival, platinaszőkének ható ősz hajával és teknőckeretes szemüvegével a Vanity Fair címlapján is megállná a helyét. Karcsú és izmos, csendes nyugalma elrejti acélos csontjait és tüzes lelkét. Senki nem tudhatja, milyen Benton Wesley valójában, ahogy most látja a tökéletesen szabott, kézzel varrott öltönyében, ugyanis régi, vagyonos New England-i családból származik.

– Szia – veszi el tőlem a szatyrot, de az oldaltáskát nem eresztem.

Figyeli, ahogy Marino sötétkék terepjárója visszasorol a forgalomba, az aszfaltról felszálló forróságtól sűrűnek és mocskosnak látszik a levegő.

– Remélem, jobb volt a délutánod, mint az enyém. – Tisztán érzem, milyen hervadt lehetek a lenyűgöző megjelenésű férjem mellett. – Bocs, hogy ilyen szerencsétlenül festek.

– Mi ütött beléd, hogy gyalog indultál el?

– Már te is? Bryce küldött egy körözést, hogy mindenki figyeljen egy őrültre… aki lyukas harisnyában kószál a Harvardon?

– De tényleg nem kellett volna, Kay. Több okból sem.

– Biztos tudsz a 911-es hívásról. Ez lehetett a nap híre.

Nem válaszol, de nincs is rá szükség. Tudja. Bryce valószínűleg felhívta, mert kétlem, hogy Marino tette volna.

NEGYEDIK FEJEZET

EGY BICIKLICSENGŐ CSILINGEL vidáman mögöttünk a járdán, és félrehúzódunk, hogy egy fiatal nő elkerekezhessen mellettünk.

Előttünk fékez, mintha ugyanoda tartana, ahova mi is, és együttérző mosolyt vetek rá, amikor kimelegedve és kipirultan leszáll a nyeregből a sportos sötét napszemüvegében. Kikapcsolja a halványkék biciklis sisakja szíját, leveszi, és akkor tűnik fel hátrafogott hosszú barna haja, kék sortja és bézs pántos trikója. Abban a pillanatban furcsa érzés fog el.

A tekintetem végigfut a kék paisley-mintás nyakba kötött kendőn, a törtfehér Converse tornacipőn és a szürke-fehércsíkos bicikliszoknin, miközben a nő a telefonját bámulja, aztán felnéz a Faculty Clubra, mintha várna valakit. A hüvelykujjaival pötyög valamit, aztán a telefont a füléhez emeli.

– Szia – mondja annak, akit hívott. – Itt vagyok – és rögtön rájövök, miért volt olyan ismerős: fél órája, hogy összefutottam vele.

A Loeb Centerben történt, miközben megvettem a színházjegyeket. Emlékszem, hogy láttam, amikor besétáltam az előcsarnokba, hogy megkeressem a női mosdót. A húszas évei elején járhat, angol akcentusa van, ami kissé affektáltnak vagy színpadiasnak tűnik. Már akkor feltűnt, amikor az American Repertory Theaterben az ott dolgozókkal és több színésszel beszélgetett.

A terem másik végében kártyákra írt recepteket ragasztott ki a falakra, amiken már százszámra voltak hasonlók. A Waitressnek ebben a produkciójában a közönségből bárki megoszthatja a kedvenc nyalánkságait és a titkos, finom családi fortélyait, és mielőtt eljöttem onnét, odasétáltam és körülnéztem. Imádok főzni, és a húgom odavan az édességekért. A legkevesebb, amit tehetek, hogy valami különlegest készítek, míg nálunk van. Éppen egy mogyoróvajas sütemény receptjét jegyeztem le, amikor a fiatal nő abbahagyta a soron következő lap kiragasztását.

– Figyelmeztetem, hogy életveszélyes – mondta nekem, miközben a nyakában lógó hóbortos arany koponyamedált figyeltem, amiről kalózok jutottak az eszembe.

– Tessék? – néztem körül, mert elsőre nem voltam biztos abban, hogy hozzám beszél.

– A mogyoróvajas torta. De jobb, ha csokoládéval kombinálja. Csorgassa a tetejére. Igazi csokoládét. És ne váltsa fel a Graham lisztes kekszből összeállított tésztát bármivel, amit alkalmasabbnak gondol. Mert nem lesz jobb, nekem elhiheti. És igazi vajat használjon, mert láthatja, hogy nem rajongok az alacsony zsírtartalomért.

– Nincs is rá szüksége – válaszoltam, mert inas volt és erős.

Ugyanez a fiatal nő áll most Benton és előttem a Quincy Street-i járdán, kezében a neonkék tokos iPhone-jával, aztán visszatolja a telefont a fekete műanyag tartóba, és véletlenül meglöki a vizespalackját, amitől az kibukik a helyéről, a járdára zuhanva felénk gurul. Benton lehajol érte.

– Bocs, nagyon köszönöm. – Látszik, hogy kimelegedett, az arca piros, és patakzik róla az izzadság.

– Biztos nem akar ma enélkül lenni. – Benton visszaadja a palackot, a nő pedig a tartóba teszi, és ekkor veszek észre egy fiatalembert, aki a Faculty Club gyepén át kocog felénk.

A nő felé fordítja keret nélküli napszemüvegét, miközben visszaszáll a biciklire, és a járdát érintő tornacipőjével tartja magát egyensúlyban. A fiatalember sötét hajú és vékony, nadrágot és legombolt gallérú inget visel, mintha irodában dolgozna. Aztán kimelegedve, vigyorogva a nő elé áll, átnyújt neki egy fedexes borítékot, amin címke van, de nincs lezárva.

– Kösz – mondja. – Tedd bele a jegyeket, és már mehet is.

– Hazafelé menet beadom. Viszlát később – mondja, és csókot nyom a fiatalember szájára.

A fiatalember visszaüget a Faculty Club felé, ahol érzésem szerint dolgozhat. A fiatal nő felveszi a sisakot, nem bajlódik a szíjjal, aminek az álla alá kellene feszülnie. Felém fordul, és mosolyt villant rám.

– Maga a mogyoróvajas tortás hölgy – jegyzi meg.

– Kedves jellemzés. Jó napot ismét. – Visszamosolygok, és kis híján emlékeztetem, hogy csatolja be az áll alatti pántot.

De nem ismerem ezt a fiatal nőt. Nem akarok erőszakos lenni, főként azok után nem, hogy megvádoltak, hogy Bryce-szal kiabáltam és megzavartam a köznyugalmat.

– Kérem, legyen óvatos odakint – mondom inkább. – Veszélyes a hőségmutató.

– Ami nem öl meg, az megerősít – ragadja meg a lapos, emelt biciklikormányt, és hosszas, erős mozdulatokkal nyomja le a pedált.

– Nem mindig – jegyzi meg Benton.

Érzem, ahogy a forró levegő lustán megmoccan, amikor elsuhan mellettünk.

– Jó étvágyat a tortához és jó mulatást a darabhoz! – veti hátra, és az unokahúgomat juttatja az eszembe az éles vonásaival, merészségével és maximális fittségével.

Nézem, ahogy csupasz lábával a biciklit hajtja, a vádliizmai kidudorodnak, miközben felgyorsul, átvág az utcán, és begurul ugyanazon a kapun, amit korábban én használtam. Emlékszem, amikor ennyi idős voltam, amikor még a legjobb és a legrosszabb előttem volt, mindent előre akartam tudni, mintha bizony a sorsom kapcsán alkupozícióban lettem volna. Kivel leszek és mi lesz belőlem? Hol élek és változást hozok-e bárki életébe? – spekuláltam, néha abba az irányba próbáltam terelni az életemet, amit kinéztem magamnak. Most már nem tenném ezt.

Nézem a fiatal nő távolodó alakját, ahogy egyre kisebb lesz, távolibb és elmosódó, mialatt átteker a Harvard Yardon, a Pusey és Lamont könyvtárak hosszan elterülő téglaépületei között. Nem értem, miért akarja bárki is ismerni a jövőt. Kíváncsi lennék, vajon ő akarja-e, és az óvatos válasz az, hogy minden bizonnyal. De a sokkal valószínűbb az, hogy feltétlenül. Míg ezzel szemben én már nem.

– Mit akart Marino? – kérdezi Benton könnyedén, és szeretettel megérinti a hátamat, ahogy elindulunk a járdán.

Előttünk balra a deszkakerítés, és messze bent a téglafalú, fehérrel keretezett ablakú neo-György korabeli, kétszintes, a tetején üvegkupolás épület. A négy magas kémény büszkén és szimmetrikusan emelkedik a magasba a négy sarkon, tíz manzárdablak áll őrt a palával fedett kontytetőn.

A SÖTÉTVÖRÖS BURKOLÓKÖVEKKEL kirakott hosszú sétaút sziklakertek és díszbokrok között kanyarog. A nap lebukott az épületek mögé, a tikkasztó levegő olyan, mint egy lassan hűlő gőzkamra.

Benton levette a zakóját, és gondosan összehajtva a karjára fektette, miközben a borsbokor élénk rózsaszín kefevirága, lila hegyi babér, fehér és kék hortenzia mellett megyünk el. Mozdulatlanok a fojtott levegőben, és csak a szétszórt sötétzöld leveleken látszik enyhe pír. Minél tovább tart a forróság és a szárazság, annál valószínűtlenebb, hogy idén színpompás lesz az ősz.

Beszélgetünk Bentonnal, és igyekszem minél részletesebben megválaszolni a Marino szándékaira vonatkozó kérdéseit, elmagyarázom, hogy együtt érző volt, nem akarta, hogy egyedül mászkáljak. De nem hiszem, hogy csak ez az egy kérdés aggasztotta. És határozottan az az érzésem, hogy Benton is így vélekedik.

– Mindenesetre – mesélem a történetet – egész idő alatt, míg telefonált, összevissza járkált, gyakorlatilag igyekezett a nyomomra bukkanni, mialatt úgy tett, mintha nem ezt tenné. Aztán elhozott kocsival az utolsó tizenöt méteren, és pár perce itt találtál rám.

– Az utolsó tizenöt méteren? – ismétli meg Benton.

– Ezt állította. Be kellett szállnom az autójába, és elhozott az utolsó tizenöt méteren. Kimondottan az istenverte utolsó tizenöt méteren.

– Kétségtelenül négyszemközt akart veled beszélni. Lehet, hogy igaz, hogy nem akart erről telefonon beszélni. Vagy ez csak ürügy volt. Vagy mindkettő – mondja Benton, mintha tudná, és valószínűleg tudja is, mert nem nehéz számára profilt készíteni Marinóról.

– Mondd csak, hogy jutott eszedbe teljesen egyedül sétálni indulni kosztümben, nehéz táskákat, szatyrokat cipelve? – jut el a témához Benton. – Nem te szoktál mindenkit óva inteni a hőségmutatóval kapcsolatban, mint az előbb is azt a biciklis nőt?

– Gondolom, erre vonatkozik a „bort iszik, vizet prédikál” közhely.

– Ez nem erről szól, hanem valami egészen másról.

– Úgy gondoltam, jót tesz a séta – válaszolom, és Benton hallgat. – Különben is be kellett mennem a színházjegyekért.

Elmagyarázom, hogy ajándékot is kellett keresnem az egyetemi könyvesboltban, a Coopban. A póló, a hálóing és a mutatós, díszes album talán nem a legeredetibb ajándék, amit életemben vettem, de a legjobb, amikkel elő tudtam állni azután, hogy a polcok között bóklásztam. Benton is jól tudja, milyen nehéz ajándékot venni a húgomnak.

– De ez nem azt jelenti, hogy nem tudom, mit szeret
– mondom, és Benton nem válaszol.

Egy népszerű musicalt például meg egy mogyoróvajas tortát, és Dorothy a szűk harvardi pólónak is örülni fog, amit a még szűkebb cicanadrágjával vagy farmerjával hordhat. A plasztikával dúsabbá tett keble bőségesen kitölti az Ivy League-es pólót, és kétséget kizáróan izgalmas beszélgetéseknek ad tápot South Beach és Margaritaville bárjaiban.

– És a cambridge-i fényképalbum olyasmi, amit saját ötleteként vihet haza magával Miamiba – magyarázom, miközben Benton szó nélkül hallgat, ahogy akkor szokott, amikor megvan a maga véleménye, és az eltér az enyémtől. – És a húgom pontosan ezt teszi majd, amikor megmutatja anyának a Harvardról, az MIT-ről és a Charles folyóról készült képeket. Minden körülötte forog majd, amivel nincs is baj, amíg anya örül az ajándéknak, és úgy érzi, nem feledkeztek meg róla.

– De baj van – szólal meg Benton, amikor a magas bukszussövény egyre sötétülő árnyékán megyünk keresztül.

– Vannak dolgok, amik sosem változnak. Ezzel kell beérni.

– Nem kellene hagynod, hogy Dorothy így kihasználjon.

– Gondolom, te is hallottál a 911-es hívásról. – Témát váltok, mert a húgom éppen elég időmet rabolta el.
– Marinónak biztos van róla felvétele, de nem játszotta le nekem.

Benton nem válaszol, és ha meghallgatta is a felvételt, nem fog róla beszámolni nekem. Ha tudott volna róla, talán elkért volna egy másolatot a cambridge-i rendőrkapitányságtól azzal, hogy az FBI meg akar bizonyosodni, hogy egy kormánytisztviselő nem viselkedett illetlenül vagy nem érte fenyegetés.

A férjem bármit kitalál, hogy hozzájusson egy 911-es felvételhez, és jó barátságban van a rendőrparancsnokkal, a polgármesterrel, jóformán mindenkivel, akinek errefelé befolyása van. Nem lett volna szüksége Marino segítségére.

– Talán tudod, vagy esetleg nem tudod, de valaki panaszt tett rám, amiért feltehetően megzavartam a köznyugalmat. – Még bizarrabbnak hangzik, amikor hallom az eset leírását a számból, olyasvalakinek szánva, akinek egy átlagos munkanapja terroristák és sorozatgyilkosok között telik.

Rápillantok, mialatt a pompás téglaépülethez közeledünk a sűrűsödő alkonyatban, és bármi is a reakciója, az nem ül ki Benton arcára.

– Feltételezem, hogy Bryce szólt neked, miután Marino szembesítette az esettel, és szerette volna tudni, pontosan mi történt a Harvard Square-en, amikor kitett – teszem hozzá.

– Marino bizonytalan veled kapcsolatban – mondja Benton, és nem tudom megállapítani, hogy ez kijelentés vagy kérdés.

– Ő mindig bizonytalan – válaszolom. – Ugyanakkor furcsán is viselkedik. Erőltette, hogy ő menjen ki a repülőtérre. Túlzottan érdekli, hogy segíthessen elhozni Dorothyt.

– Nem értem, honnan tudja, hogy Dorothy ideérkezik. Te szóltál neki? Mert én nem.

– Mivel jóformán nem értesített minket, nem igazán volt alkalmam bárkinek is szólni – válaszolom. – De talán Lucy említette.

– Vagy Desi szólta el magát. Marinóval kezdenek nagyon összemelegedni – mondja Benton, és bár jobban tudja palástolni az érzelmeit, mint bárki, akit ismerek, engem nem tesz lóvá.

Meg tudom állapítani, amikor bántja valami, és a Marino meg Desi közti erősödő kapcsolat egész biztosan bántja. Én is aggódom, hogy így lesz, mivel Marino egyre több időt tölt egy élénk és kielégíthetetlenül kíváncsi fiúval, akinek genetikai állományát alig ismerjük. Nem tudjuk, mire számítsunk. Nem tudjuk megjósolni, kire fog hasonlítani.

Feltehetően Janet elhunyt testvérére, Natalie-ra, mivel az ő petesejtjét fagyasztották le, amikor még csak a húszas éveiben járt. Jóval azelőtt, hogy bármit is kezdett volna vele, már béranyákat keresett és spermadonorokat. Emlékszem, mennyit beszélt arról, milyen egyedülálló szülőnek lenni, és visszatekintve talán megérzés volt, hogy meg vannak számlálva itt a földön a napjai. Így is történt. Hét évvel Desi születése után, hasnyálmirigyrákban halt meg. Olyan kár, hogy nem láthatja, amint Desi olyan sebességgel változik, mint egy gubójából kitörő pillangó.

– Nézd csak, értem én – mondja Benton. – Nem nyújtok olyan remek szórakozást, mint Marino. Már elvitte Desit horgászni, tanítani kezdte a fegyverhasználatra, és az első korty sört is tőle kapta.

– A horgászás egy dolog, de nem örülök, ha Lucy és Janet a többit elfogadhatónak tartja.

– A lényeg az…

– A lényeg az, hogy nem kell olyan szórakoztatónak lenned, mint amilyen Marino – válaszolom. – Sokkal inkább azt remélem, hogy jó példával szolgálsz.

– Mire? Unalmas felnőttre?

– Én sokkal inkább egy szexi, zseniális szövetségi ügynökre gondoltam, aki sportkocsikkal jár, és drága öltönyöket hord. Csak Desi még nem ismer.

– Desi a jelek szerint nagyon is ismer. Marino azt mondta neki, hogy nyugdíjas iskolaigazgató vagyok, és Desi rá is kérdezett. Azt válaszoltam, hogy az ezer éve volt, közvetlenül az egyetem után, amikor a mesterfokozatomat próbáltam megszerezni – mondta Benton.

– Elmagyaráztad, hogy amikor elindultál a pályádon az egyetem után, sok FBI-ügynök az oktatásból érkezett vagy jogi háttérrel bírt? Más szóval a tiéd észszerű pályaválasztás volt? – Beszéd közben is érzem, hogy túl sok a magyarázkodás, és sajnálatos módon rossz vágányra siklott a beszélgetés.

– Marinónak nem lehetett rá más oka, amikor ezt megemlítette, mint az, hogy Desi féljen tőlem. Ami káros és nem szerencsés, mert Desi már így is elég akaratos. Feltűnt, hogy egyre inkább nem tűri, hogy megmondják, mit tegyen.

– Szerintem sem szereti, ha megmondják neki, mit tegyen. De ezzel sokan vagyunk így.

– Marino célja, hogy ő legyen Mókás Pete bácsi, míg én vagyok a morc iskolaigazgató – szögezi le Benton, és nézem, ahogy a sötétség súlyosan, tikkasztóan leereszkedik.

Elértük a széles téglával kirakott sétaudvart, amire faasztalokat, piros napernyőket tettek ki, és amit cserepes bokrokkal és virágágyásokkal díszítettek. Szeptember eme utolsó szerdáján egyetlen üres széknek sem lenne szabad itt lennie. De senki sincs a Faculty Club előtt,
a világon senki, csak mi.

ÖTÖDIK FEJEZET

A BEJÁRAT AKÁR EGY MAGÁNHÁZÉ is lehetne, és a Faculty Club azzá is vált az FBI-profilozó férjem számára, aki nem a Harvardon végzett. Benton az Amherstre járt, akárcsak előtte az apja és nagyapja is.

Otthon távol az otthontól. Kapu egy másik helyre, ahova nem engedik be a fájdalmat, a félelmet és a tragédiát. Benton titokzatosan eltűnhet a campus közepén álló makulátlan, neo-György korabeli búvóhelyén, és kis időre úgy tehet, mintha nem létezne tudatlanság, bigottság, politika és szűk látókörű bürokrácia.

Itt élvezheti a magányos elvonultságot, ahol mindenki a felvilágosult eszméket és különbségeket ünnepli, és nincs olyan, hogy erőszak vagy agresszió. Benton biztonságban érzi itt magát. Azon kevés helyek egyike, ahol ezt érzi. Annyira persze nem, hogy ne lenne nála fegyver. Nem látom nála a pisztolyát, de nem kétlem, hogy van egy az aktatáskájában, a második pisztoly pedig valahol a testén. A Glock 27-ese vagy az elrejtett Smith and Wesson 19-ese, amelyek nélkül nem lép ki a házból.

Megállunk a fehérre festett, kétoldalt elhelyezett, négyszögletes pilaszterek előtt, és a sötétpiros ajtó fölött egy szemöldökfa van. Felnézek a vörös téglás homlokzat tökéletes szimmetriájára, és a tekintetem elidőzik az emeleti vendégszobák kiöblösödő, sok üvegtáblás ablakain.

– Talán majd máskor – néz fel Benton is, és tudja, mire gondolok.

– Igen, azt hiszem, a húgomnak hála tényleg nem alhatunk itt ma éjjel. De ha lenne mibe átöltöznöm, azonnal kivennék egy szobát és lezuhanyoznék. – Szinte hallom az első emeletre felvezető ódon, szőnyeggel bevont lépcsőfokok nyikorgását.

Emlékszem a szövettapétás falak tapintására és susogására, a barátságos eleganciára és elsősorban a keskeny ágyakra, amelyekben Bentonnal nem sok álom jön a szemünkre. Jól begyakorolt szertartás a miénk, amelyből rendszeresen kivesszük a részünket, és nem ejtünk szót róla senkinek sem, csak egymás között említjük. Kizárólag kettőnkre tartozik, és havonta egyszer eljövünk ide, amennyiben a csillagok állása megfelelő, és ezt nem nevezném kifejezetten randevúnak, sokkal inkább terápiának.

Nagyon gyakran nem olyan a csillagok állása, de amikor igen, kellemes emlékeztetőben van részünk, hogy a világon még létezik tisztesség és emberség. Nem mindenki hazudik, lop, erőszakol, bántalmaz, elhanyagol, kínoz, embert rabol és öl. Nem mindenki akar tönkretenni minket vagy elvenni azt, ami a miénk, és olyan szerencsések vagyunk, hogy rátaláltunk egymásra.

Belépünk az ünnepélyes régiségek, szép festmények és perzsaszőnyegek hűs csendjébe. Benton becsukja mögöttünk az ajtót, és falikarok, mahagóni faburkolat, sötét, rojtos bőrbútorok és széles padlódeszkák vesznek körül minket. Friss virágokat rendeztek el az előtér asztalán, és egy viktoriánus emelvényen kiállították a mai menüt.

Rábukkanok az ismerős illatok, a vágott liliomok és rózsák, és a dohos áporodottság patinájával elegy méhviasz rétegeire, amelyek megnyugtatnak, és érzem a régi világbeli báj egy részét, amik költészetet, szivarokat és ritka bőrkötéses köteteket juttatnak az eszembe. Ha lehunynám a szemem, akkor is tudnám, hol vagyok. Egészen más itt az energia. Valami mélységes komolyság érezhető, egy olyan szertartásosság, amit elvárhatunk egy olyan helytől, amely államfőket és a világ legelismertebb embereinek némelyikét látta vendégül.

Megállok az előtérben, egy ovális antik tükör előtt, és beletúrok lelapult szőke hajamba. A vaktükörben nézem a mögöttem álló magas, halványszürke öltönyt viselő, jóképű férfit, aki lélegzetelállító jelenésként lebeg felettem.

– Ismerem magát? – kérdezem Bentontól hátra sem fordulva.

– Nem hiszem. Vár valakit?

– Igen.

– Micsoda véletlen! Én is. Mindig vártam valakire.

– Én is.

– Nos, nemcsak valakire, hanem a megfelelő személyre – néz rám a tükörképe.

– Mit gondol, mindannyiunk számára csak egy igazi létezik? – kérdezem a falon lógó tükörtől.

– Csak a magam nevében beszélhetek.

Nincs neve a kis játékunknak, és senki sem tud arról, milyen élvezetet okoz az a koreográfia, amikor úgy találkozunk, mintha idegenek lennénk. Üdítő, kijózanító, egyúttal jó lélektani szempontból is, ha valaki bírja kezelni az igazságot. Mi történne, ha e pillanatban valóban először látnánk meg egymást a Harvard Faculty Club előcsarnokában?

Felfigyelnénk-e egymásra? Ugyanolyan vonzónak találna, mint a megismerkedésünk percében? A feleségük öregedésével a férfiak ezt nem mindig egyformán élik meg, és vannak társak, akik esetleg azt mondják, ugyanolyan szerelmesek, amikor pedig nem. Bátorság kell, hogy ilyen kérdéseket tegyünk fel és arcizmunk se ránduljon az igazság hallatán. Mit éreznénk, ha most ismerkednénk meg, és nem évtizedekkel ezelőtt, amikor Benton még nős volt, én pedig elvált, és az első közös ügyünkön dolgoztunk?

Egy ilyen kérdés megválaszolásának nincs tudományos módszere, és nincs is rá szükségem. Kétségem sincs afelől, hogy megint egymásba szeretnénk. Biztos, hogy viszonyt kezdenék vele, ami miatt annak „a bizonyos harmadiknak” neveztek. És fütyülnék rá, mert megérné.

Benton a vállamra teszi meleg, elegáns kezét, az állát a fejemre fekteti. Érzem földillatú arcvizét, miközben egymást nézzük a domború tükörben, az arcunk Picasso-szerűen absztrakt, ahol a foncsorozott üveg elkopott.

– Mit szólna egy vacsorához? – mondja a hajamba.

– Bocsásson meg egy pillanatra.

Beadom a bevásárlószatyromat a ruhatárba, aztán bemegyek az előírásos tapétájú és régi viktoriánus színházi plakátokkal díszített női mosdóba. Leteszem a bőr aktatáskámat a fekete gránitpultra, és előkotrom a sminkkészletemet. Belenézek a mosdó feletti tükörbe, és a khakibe öltözött nő kissé elhasználódva és ziláltan mered vissza rám.

Tulajdonképpen nincs ebben semmi „kissé”. Erre a gondolatra jutok. Borzalmasan festek. Kibújok az átizzadt kosztümkabátomból, és egy széktámlára terítem. A melltartóm olyan nyirkos, hogy átüt a fehér blúzomon. Bekapcsolom a kézszárítót, és forró levegőt fújok a gallérom alá; elkövetek mindent, hogy ne nedves fehérneműben üljek asztalhoz. Aztán előásom a púdert, rúzst, fogkefét. Szemügyre veszem a külsőmet, és elgondolkodom, mit javíthatnék még rajta. Nem sokat.

Nem fordíthatom vissza, amit a rossz alvás, az agyondolgozott nap és a szokatlan hőségben tett gyaloglás okozott. Érzem, ahogy a szédülés kerülget, fáradt vagyok, és reménytelenül ragacsos. Életbevágóan nagy szükségem van arra, hogy egyek-igyak. De elsősorban le kellene zuhanyoznom. Leveszem a lyukas harisnyanadrágomat,
a szemétbe dobom, hideg vizet csorgatok egy kéztörlőre, lemosom magam, de erre a fajta izzadságra nincs azonnali gyógymód.

Olyan, mintha egy mosógépben áztattak és ráztak volna, és feltűnik, hogy az elmúlt hetekben kicsit soványabb lettem. Általában akkor fordul elő, amikor elmulasztom a testmozgást; egy ideje már nem kocogok, főként egy hőhullám idején nem. Nem nyúltam a TRX-köteleimhez, és Lucy is rágja a fülem, hogy menjek el vele az edzőterembe.