Rita Falk

KUGLÓF-KÜLÖNÍTMÉNY

Magistra Könyvkiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Guglhupfgeschwader

Copyright © dtv Verlagsgesellschaft mbH Co. KG

Munich/Germany

Magyar kiadás: Magistra Könyvkiadó, 2023

A műből a jogtulajdonos engedélye nélkül részlet sem közölhető.

Fordította: Balla Judit

Hungarian translation © Balla Judit, 2023

Szerkesztő: Németvölgyi Ilona

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.magistrakiado.hu

Borító: Katharina Netolitzky, Lisa Höfner/dtv
tervei alapján, egy Getty-fénykép felhasználásával

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-22-6

1. fejezet

– Éppen Eberhofer? Egy közönséges falusi zsandár?

Még le sem állítom a motort, már hallom az ablakon át a polgármester harsogását. Tartalma alapján feltételezem, felindulásának oka csekélységemmel állhat kapcsolatban.

– Hogy csapna bele a mennykő, lehetőleg amikor éppen a budin görnyed! – folytatódik a falufőnöki tiráda.

Mi a fene történt már megint?

Városházánk egyébként pontosan a település közepén áll, így nem én vagyok az egyetlen, aki az utcáról élvezi a polgármesteri kirohanást. Mivel pedig mi, bennszülöttek, gyakorlatilag mind ismerjük egymást, aratok néhány őszinte részvéttel teli pillantást.

Mi baja lehet a polgármesternek, hogy ilyen pocsék a hangulata? Ráadásul éppen egy ilyen szép, őszi napon, amikor a napsugarak mondhatni frontálisan ostromolják a szélvédőt. Mindegy, bármi legyen is baja, a legjobb lesz, ha bevonulásommal megvárom, amíg kiadja a mérgét. Nehogy a végén még a puszta megjelenésemmel olajat öntsek a tűzre, nem igaz?

Hátramenetbe kapcsolok és a gázra lépek. Van nekem jobb dolgom is a polgármester dührohamánál. Például beugorhatnék a Lottó-Ottóhoz és vehetnék egy újságot. Azok az újságok ugyanis, amelyek a városházára járnak, ostoba módon először mindig a polgármester asztalára kerülnek, azaz jelen pillanatban számomra az előbb vázolt okokból elérhetetlenek. Azután tehetnék még egy aprócska kitérőt az én bizalmi hentesemhez is, tájékozódni a napi ajánlatról. Igen. Nem is olyan rossz program. Csakhogy ebben a pillanatban megszólal a telefonom, és látom, hogy Susi keres.

– Visszafordulhatsz, Franz – hallom a hangját. – Már meglátott az ablakból.

– Tényleg? – kérdezem, miközben leparkolok a kis lottózó előtt. – És mi a baja ma reggel a mi kis méregzsákunknak?

– Méregzsák? – bömböl a kagylóba ezúttal maga a polgármester, méghozzá olyan hangosan, hogy el kell tartanom a telefont a fülemtől. – Figyelmeztetem, Eberhofer! Most azonnal emelje fel a hátsóját és robogjon be a városházára, de egy perc késlekedés nélkül, megértette? Van ugyanis egy munkahelye, talán elfelejtette? A fizetését mindenesetre felveszi érte, nem igaz? Egyébként is háromnegyed kilenc van, és ha emlékeim nem csalnak, magának pontosan reggel nyolc órakor kezdődik a munkaideje! Hallja?

Ahogy bömböl, akár telefon nélkül is hallanám. Meg kell hagyni, nem akármilyen teljesítmény, hogy az egész tirádáját el tudta harsogni egyetlen egy levegővétel nélkül.

– Csak nem rossz hangulatban vagyunk ezen a szép reggelen? – kérdezem, miközben benyitok a lottózó ajtaján.

Nem felel, csak a kapkodó zihálását hallom. Talán mégis túlzásba vitte az előbb a nagy ordítozást.

– Franz, azt hiszem, tényleg jobb lesz, ha most azonnal idejössz – szólal meg újra Susi hangja a telefonban, és mintha őszinte aggodalmat hallanék ki belőle.

– Mindjárt ott vagyok – mondom, azzal leveszek az állványról egy napilapot. Leteszem a pénzt a pultra és rákacsintok Nicole-ra, aki nem más, mint a Lottó-Ottó anyukája. Amihez hozzá kell tenni, hogy Lottó-Ottót igazából egyáltalán nem Ottónak hívják. Oscar a becsületes neve, mivel azonban a mamájával egy lottózót vezet, nálunk a faluban Lottó-Ottónak hívja mindenki. Jobban is hangzik, ahogyan időközben már maga Nicole is belátta, és ő is így szólítja a fiát.

– Tizenhétmillió a héten a főnyeremény – közli még velem, miközben megszámolja az aprópénzt.

– Én már megütöttem a főnyereményt, Nicole – mondom kifelé menet. – Az egész életem egyetlen nagy főnyeremény.

Néhány házzal arrébb még beszerzek Simmerlnél két pár virslit, közben pedig megtudom, hogy szegény Gisela eltörte a nagylábujját.

– Azt meg hogyan csinálta? – érdeklődöm, mire Simmerl csak megvonja a húsos vállát.

– Tánc közben – feleli kissé megvető hangsúllyal.

– Gisela táncol? – kérdezősködöm tovább, mert egyszerűen nem bírok elképzelni egy táncoló Giselát. – Mit táncol?

– Tangót.

– Tangót? Nézzenek oda! Nem tudom elképzelni.

– Én sem – feleli a férj, miközben letörli a pultot.

– És… mióta csinálja már?

– Három, vagy négy hete talán. Amióta az a hülye tanfolyam elkezdődött. Tudod, a művelődési házban. A tangótanár egyébként argentin. És harminckét éves.

– Te, Simmerl, lehetséges, hogy te féltékeny vagy? – kérdezem gyanakodva.

– Meghiszem azt! De még mennyire!

– Nézd, Simmerl, nem hiszem, hogy aggodalomra lenne okod – mondom őszintén. – Mármint, félre ne érts, de most őszintén… A te Giselád és egy harminckét éves argentin tangótanár? Nem tudom elképzelni…

– Hülye! – mordul rám. – Nem azért vagyok féltékeny, mert azt hiszem, hogy van köztük valami! Amire én féltékeny vagyok, az az, hogy ez a fickó egy harminckét éves argentin tangótanár, nem pedig egy ötven felé közeledő bajor hentes, akinek egy lábujjtörött, kövér felesége van, meg egy felnőtt fia, akinek valami nincs rendben a fejével!

Jó, ebben azért van valami.

Mivel pedig a hangulat itt sem valami marasztaló, el is köszönök és visszamegyek a kocsihoz. Alig szállok be, látom, hogy miközben a falu hentespárjának aktuális állapotáról tájékozódtam, Susi négyszer is hívott. Nem semmi.

Nem sokkal később már tényleg a városháza folyosóján ballagok, és megpróbálok némi pozitív kisugárzást kicsiholni magamból. Nem lenne jó, ha végleg elromlana a hangulat, ha már egy ilyen szűk helyen kell együtt dolgoznom másokkal. A tekintélyes falak között ugyanis nemcsak a polgármester és a hivatal székel, hanem csekélységem szolgálati irodája is itt kapott otthont.

– Szép jó reggelt, szépségeim – mondom ezért azonnal, amint belépek a hivatali nőszemélyek szobájába.

Nulla hatás. Jessy eleve nem is hall, mert a fülében a fülhallgatóval bőszen püföli maga előtt a billentyűzetet, Susi meg csak annyit mond, ideje volt, hogy végre bejöjjek. És hogy azt hiszem-e, hogy neki nincs jobb dolga, mint hogy folyamatosan utánam telefonálgasson. Nagyon idegesnek tűnik. Ez most sajnos nem az az aranyos duzzogása, amit olyankor művel, ha haragszik rám és ami olyan jól áll neki. Nem. Ma az arckifejezése valahol a kimerült és a tanácstalan között határozható meg. Kár. Pedig őrült jó hétvége van mögöttünk.

Hé, ez meg mi? Csak nem sípcsonton rúgott? Észnél van ez a nőszemély? Mielőtt azonban visszarúghatnék, valaki hátulról rácsap a vállamra. Ki más is lehetne, mint a polgármester. És az ő arcvonásai sem éppen ellazultak.

– Hát csak ideért végre, Eberhofer? Gratulálok! Végtelenül megnyugtató, hogy ennyire sietett! Hiszen a napilap és a virsli mellett esetleg még egy új autót vásárolni is elmehetett volna, nem igaz? Vagy lefoglalhatott volna egy kis világkörüli utat… – Pereg a nyelve, és látom, hogy nyál gyűlik a szája sarkában. Nem szép látvány.

– Nem, nem. Nincs nekem szükségem új autóra, és az utazás sem érdekel. Különben is hová utaznék? – mondom, mert semmi más nem jut eszembe, de nem úgy tűnik, mintha ez megnyugtatná. Éppen ellenkezőleg. Fenyegetően odalép szorosan elém és a mellkasomat kezdi böködni a mutatóujjával. Ha tovább beszél, még a végén rám lihegi az összes nyálát, ezért nem marad más választásom, mint hogy hátralépek, a kezemmel meg elkapom azt a böködős mutatóujját.

– Mi baja van egyáltalán, polgármester? – kérdezem ugyanazon a hangon, ahogyan Paulhoz szoktam beszélni, amikor nyafogni kezd.

– Hallgasd végig, Franz – próbálkozik oldalról közénk furakodni Susi. – Vagy ha megengedi, polgármester, majd én…

– Nem! Nem engedem meg! Ebben az esetben nem! Ezt én magam fogom elmondani neki. Tudja maga, Eberhofer… tudja maga, mitől undorodom én a legjobban?

– Nem, de úgyis mindjárt elmondja.

– Pontosan! Elmondom! Attól undorodom a legjobban, hogy én évtizedek óta a lelkemet kiteszem ezért a nyomorult porfészekért, éjt nappá téve dolgozom a falunkért… A hülye lakosságunk minden nevetséges nyavalygására azonnal ugrom segíteni, és mindenki előtt nyitva áll az ajtóm, és mindent megteszek, hogy az emberek jól érezzék magukat és elégedettek legyenek, és erre… Erre mi történik?

– Nem tudom – felelem a valóságnak megfelelően, és nagyon remélem, végre eljutunk a befejezésig.

– És akkor hirtelen kitalálják, hogy adjunk nevet annak az új körforgalomnak, ott Frontenhausen és Niederkaltenkirchen között… és vajon hogyan akarják elkeresztelni? Na, hogyan, találgasson csak, Eberhofer!

– Maga aztán ért hozzá, hogyan fokozza az izgalmakat, polgármester – mondom, és csak most veszem észre, hogy még mindig szorongatom a ujját. Azt most inkább el is engedem. Ami hiba, mert hogy azonnal újra böködni kezd vele.

– Eberhofer-körforgalom, az lesz a neve! Annak a vadonatúj hogyishívjáknak, annak a körforgalomnak Niederkaltenkirchen és Frontenhausen között szerdától hivatalosan Eberhofer-körforgalom lesz a neve! Csodálkozik, mi? Hát én is csodálkoztam. Mi, mindannyian, mind csodálkoztunk. Csakhogy megkaptuk, fehéren-feketén… Gmeinwieser kisasszony, ha lenne olyan kedves és idehozná az irodámból azt a felháborító tájékoztatást!

Susi már suhan is ki a szobából, a polgármester meg elfordul és előhalász egy papírzsebkendőt a zakózsebéből. Először a homlokát törölgeti meg, aztán ledörzsöli az egész arcát a nyakával együtt, de úgy, hogy az ember azt hinné, a bőrt is le akarja dörgölni róla.

Susi visszajön, a szemembe néz, aztán átadja a polgármesternek az iratot és részvéttel megsimítja a karját. A polgármester tesz két lépést a papírkosár felé, belehajítja a papírzsebkendőt, aztán az irománynak szenteli magát. Most, hogy újra felém fordul, látom, milyen eredményt hozott a papírzsebkendős arcdörgölés: számtalan kis fehér papírfecni ragadt a polgármester arcának összes ráncába, tehát gyakorlatilag az egész arcára, aminek köszönhetően az ide-oda ugráló szemgolyójával súlyosbítva leginkább egy elmeháborodott benyomását kelti. Valószínűleg Susi is így látja, mert inkább a földre szegezi a tekintetét.

– Bla-bla-bla, itt – szólal meg hirtelen a polgármester, feltehetően megtalálva a megfelelő helyet az irományban. – Megtiszteltetés számunkra, bla-bla-bla. Franz Eberhofer főfelügyelő, bla-bla-bla. Döntésünk indokolása: egyetlen rendőrtisztviselőként, akinek illetékességi területébe a két szomszédos község, Frontenhausen és Niederkaltenkirchen tartozik, nagy szakmai sikerekre tekinthet vissza, és tiszteletre méltó felderítési rátája az egész országban egyedülálló. Ezen okból, bla-bla-bla. Akarja inkább saját maga elolvasni?

– Meghagyom magának. Igazán remekül csinálja.

Susi a szemét forgatja, aztán vigasztalón megsimogatja falufőnökünk karját.

– Ne keseredjen el, polgármester. Polgármester utcánk már van is a faluban – mondja bátorítón.

– Igazán kedves, Gmeinwieser kisasszony, nagyon értékelem a próbálkozását, de a Polgármester utca, az már körülbelül száz éve létezik, ezzel én egyértelműen nem jöhetek szóba a névadójaként – prüszköl községünk első embere.

– Sajnálom – mondja Susi.

– Én is – sietek csatlakozni, hogy végre én is mondjak valamit.

A polgármester mérge lassan elszáll, most már inkább csak csüggedtség és csalódottság árad belőle.

– Hagyjuk – mondja kimerülten. – Büszke lehet magára, Eberhofer: ilyesmi nem jut mindenkinek. Különben is, ha maga nem érdemel ilyesmit, akkor igazán nem tudom, ki érdemelhetne, a fenébe is! Van magának egyáltalán egy rendes hogyishívjákja, egy öltönye a névadó ünnepségre? Azon ugyanis meg kell jelennie. Kijön a helyi sajtó és az összes halálfontos nagyfőnök.

– Találunk valamit, amit felvehet – mondja Susi, kipréselve magából egy mosolyt.

– Akkor ezt megbeszéltük – mormolja még a polgármester csüggedten, aztán a kezembe nyomja az irományt, megveregeti a vállamat, és egyetlen további szó nélkül elhagyja a helyiséget.

Susi vet rám egy félmosolyt, aztán a főnöke után siet.

– Igyon egy jó teát, polgármester – hallom még a távolodó hangját. – Mindjárt készítek is egy baldrián-teát.

Hová is jutna ez a község Susi nélkül? Eláshatnák magukat. Mind. Száz százalékig. Ahogyan valószínűleg én magam is. Igazából sokkal inkább Gmeinwieser-körforgalomnak kellene elnevezni azt a körforgalmat. Mert hogy tényleg Susi az egyetlen a városházán, aki mindent átlát és ért, és minden elképzelhető helyzetben képes józan döntéseket hozni. A polgármesterünk például valószínűleg még a karácsonyt is elfelejtené, ha Susi nem figyelmeztetné rá.

Most látom, hogy Jessy közben levette a fülhallgatóját és engem néz.

– Mondd csak, nincs neked saját irodád, vagy mi? Mit ácsorogsz itt, mint aki a földbe gyökerezett? – kérdezi mogorván, aztán visszagyömöszöli a vackot a fülébe és tovább gépel.

Igaza van. Tényleg van saját irodám. Be is vonulok a fészkembe, magamra csukom az ajtót és felteszem a csülkömet az asztalra.

Eberhofer-körforgalom. Hm. Érthető, ha egyesek rángógörcsöt kapnak az irigységtől. Másfelől viszont tényleg megérdemlem az elismerést, amennyi mindent felderítettem én itt az elmúlt években. Világos. Sok évtizednyi börtön jött össze belőlük a delikvenseknek. Ilyesmit pedig tényleg csak kitartó, összeszedett és lelkiismeretes nyomozói munkával lehet elérni. A kriminalisztikai érzék meg egyenesen alapfeltétel. Ha az nincs meg benned, semmire sem jutsz, a bűnözők meg röhögnek a markukba.

Ekkor azonban kopognak az ajtón, amely a következő pillanatban ki is nyílik, kiragadva elmélyedt gondolataimból.

– Eberhofer úr – mondja azonnal a hívatlan látogató, és sietve elindul az íróasztalom felé. – Levenné a lábát az asztalról?

– Nem – mondom, és igyekszem rájönni, honnan ismerem ezt a nőt. Mert hogy ismerem valahonnan, az hétszentség. De honnan? Beszélni még soha nem beszéltem vele, az biztos. Ez a nyikorgó hang megmaradt volna az emlékezetemben. Csak annyit tudok, hogy már többször is láttam. Az megmaradt bennem. Mert hogy nő létére körülbelül annyi a vonzereje, mint egy harapófogónak. Ahogyan az alakja is leginkább egy csőfogóra hasonlít. Amihez még hozzáadódik, hogy nagyon furcsa szája van, ami erősen emlékeztet egy pontyéra.

– Hát semmi jó modor nem szorult magába? – folytatja Pontyszájú a cipőmre meredve, de azt ugyan nézheti, mert ragyogó tisztán csillog. Ma reggel pucolta ki a Nagyi. – Így már a fián sem csodálkozom annyira.

– Micsoda? Mi van Paullal? – kérdezem, és gyorsan leveszem a csülkömet az asztalról. A következő pillanatban már belém nyilall, honnan ismerem a nőt: ugyanabba az óvodába jár a kölyke, mint a mi Paulunk. Jellegzetes példánya egy meghatározott anyatípusnak: a legszívesebben még az öltözőbe is a szép luxusterepjáróval fuvarozná be a kölykét. Három vagy négy büntetőcédulát tettem is már a kocsijára, amiért a tűzoltóság számára fenntartott helyre parkolt.

– A fia, Paul – folytatja, és a furcsa szája minden szótagnál rándul egyet. – Azt mondta a fiamnak, Ansgarnak…

Felnevetek.

– Ansgarnak hívják a fiát? – kérdezem, mert viccnek gondolom.

– Igen. Miért?

– Miért tették ezt vele? – kérdezem.

– Mit?

– Miért nevezi el valaki Ansgarnak a gyerekét?

– Mert… Mert szép régi név, azért. De maga csak ne terelje el a szót a témáról. A maga fia azt mondta az enyémnek, hogy az apja rendőr.

– Amivel nem is állított valótlant – mondom, és ha ez minden, amivel a csőfogó érkezett, akkor nyugodtan újra feltehetem a lábamat az asztalra.

– A fia, Eberhofer úr, azt is mondta, hogy ha Ansgar nem adja oda neki az összes átlátszó legót, akkor a papája, aki rendőr, majd odajön és lelövi. Mármint Ansgart – folytatja, és az egyik válláról a másikra helyezi át a vagyonba kerülő dizájner retiküljét.

– Lehetséges – mondom és felállok. – Ez minden?

– Hogyan? Mit jelentsen ez? Ez minden, amit mondani tud? Szóhoz sem jutok! Hiába, az alma nem esik messze a fájától, a maguk esetében világosan látszik. Az ember csak sajnálni tudja azt a szegény gyereket – tajtékzik, és a szája veszedelmesen vonaglik.

– Részemről ugyanezt mondhatom – közlöm vele, miközben már tessékelem is az ajtó felé.

– Én… Én panaszt fogok tenni maga ellen!

– Csak nyugodtan. A legjobb, ha máris indul. Az Eberhofer-körforgalomnál kanyarodjon le Frontenhausen felé, onnan nyílegyenesen visz tovább az út Landshutba. A főkapitányság épületét eltéveszteni sem lehet.

Azzal már csukom is be mögötte az ajtót.

2. fejezet

Az Eberhofer-körforgalomnak szinte mindenki örül. Azért csak szinte, mert sajnálatos módon akadnak kivételek is. Név szerint a Papa, Leopold, és Rudi Birkenberger. A Papa azért nem örül, mert először azt hitte, ő a névadó, aztán amikor rájött, hogy nem ő, hanem én, akkor azt mondta, már megint egy tipikus állami szarság. És éljen az anarchia! Aztán meg sodort magának egy füves cigarettát, méghozzá olyan provokáló módon, hogy azt el sem lehet mondani. Még a gyerekek is ott ültek az étkezőasztalnál! Jó, a kis Paul teljesen a színezőjébe mélyedt, és semmit nem vett észre. Unokahúgom, Sushi szintén nem, mert ő meg a házi feladatába mélyedt. Legnagyobb sajnálatomra igazi stréberré fejlődött. Nagyságos papája, Leopold persze kimondottan büszke rá.

– Ne nevezd mindig Sushinak, Franz – közli velem igen gyakran és nagyon kioktatóan. – Uschi a neve. A mi drága mamánk neve. Legalább ezt tartsd tiszteletben.

– Tiszteletben tartom a Mama nevét. Pontosan ezért hívom a lányodat Sushinak – szoktam erre válaszolni újra meg újra.

– A Sushi különben is sooooookkal szebb! – mondja ilyenkor a leányzó, és csak úgy ragyog az az aranyos kis mandulavágású szeme. A mamája, Panida, aki egyébként egy tisztavérű thai asszonyka, ugyancsak nem talál semmi rosszat a Sushiban. Úgyhogy a kérdés el is dőlt.

De térjünk vissza az Anti-Eberhofer-körforgalom Frakcióhoz. Ha már Leopoldnál tartunk, folytassuk is ővele. Ő ugyanis az egész ügyet egyszerűen nevetségesnek tartja. A munkámat meg teljességgel túlértékeltnek. Hová is jutna a világ, ha mindenki, aki többé-kevésbé jól végzi a munkáját, mindjárt egy utcát kapna érte? És egyébként is, ha egyszer összeszámolná, hány órát töltök munkával én, és hány órát ő, akkor gyakorlatilag a teljes müncheni Leopoldstrassét magának igényelhetné. Igen, ezt mondta, és aztán még röhögött is, olyan viccesnek tartotta magát. A Papa meg vele nevetett, aminek persze Leopold nagyon örült. Hiába, az ember sajnos nem válogathatja meg a rokonságát. Csak a barátait. De még tőlük sem számíthat mindig megértésre.

Amikor ugyanis már nem bírom tovább elviselni a rokonságot, felhívom Rudi Birkenbergert. Mégiscsak ő volt az, aki gyilkosságaim felderítése során mindig mellettem állt, ezért az a legkevesebb, hogy haladéktalanul tájékoztassam az Eberhofer-körforgalomról.

– Franz – mondja, miután szóról szóra felolvastam neki a polgármesternek érkezett irományt. Mintha kissé remegne a hangja. – Franz, hidd el, szívből örülök és gratulálok. Különösen, mivel az utcák névadói között csak elvétve akadnak élő személyek. Tudtad egyáltalán, hogy utcákat vagy tereket a legtöbbször halottakról neveznek el?

– Nem.

– Nem? Gondoltam.

– Miért beszélsz ilyen furcsán, Rudi? – kérdezem, mert lassan sírósba fordul a hangja.

– Tudod, kedves Franz, én igazán nem sajnálom tőled ezt a hülye körforgalmat. Ugyanakkor ez az én fáradságos munkám lebecsülése és meggyalázása. Nekem ugyanis legalább akkora részem volt a sikeres nyomozásaidban, mint neked, úgyhogy igazán magától értetődő lenne, hogy azt a körforgalmat Birkenberger-Eberhofer körforgalomra kereszteljék. Vagy legalább Eberhofer-Birkenbergerre. Szerinted talán nem?

– Ereszkedj vissza a földre, Rudi – mondom neki. – Te nem vagy hivatalos személy. Szigorúan véve nem is lenne szabad nyomoznod. Te magánnyomozó vagy, aki hébe-hóba besegít a felderítő munkába. Ez minden.

– Tényleg így látod? – Ha jól hallom, már sírdogál is.

– Igen, így látom – hazudok bele a telefonba kissé provokatívan.

– Akkor, kedves Franz, nagyot csalódtam. A hivatalokban is, akik ilyen döntést hoztak. De a legjobban benned, Franz. Barátként és kollégaként egyaránt. Be is fejezem most ezt a beszélgetést, mert el kell gondolkodnom igen sok dolgon, és ezt az egészet először is hagynom kell leülepedni. Biztosan megérted.

– Nem – mondom. – Nem értem meg. De legyen. Bár sajnálom a dolgot, mert igazából be akartam menni hozzád Münchenbe, hogy megünnepeljük a körforgalmat. De ha inkább magadban akarsz duzzogni, hát legyen. Úgyhogy szervusz, Rudi.

– Várj! Mikorra érsz ide? – kérdezi, és máris érezhetően erősödik a hangja.

– Máris indulok – mondom, azzal leteszem.

Susi persze egy kicsit szomorú, amiért nem vele, hanem Rudival akarok ünnepelni, Ruditól eltérően azonban ő teljességgel megért engem, mert pontosan tudja, hogy azzal az emberrel szeretném megosztani ezeket a boldog órákat, akinek tényleg nem kis része volt a sikerben. Aki pedig nem más, mint Rudi, függetlenül attól, hivatalos vagy nem hivatalos formában segített nekem.

Susinak különben is rengeteg dolga van még ma estére: segítenie kell elmosogatni a Nagyinak, le kell fektetnie Pault, és ki kell vasalnia azt a nagy kosár ruhát, ami hetek óta ott tornyosul a kosárban. Utána meg persze halottfáradt lesz és még a híradó előtt elalszik a kanapén.

Egyébként még mindig a disznóólban lakunk. Miután ugyanis Leopold tavaly hirtelen fellépő elmezavarában teljes erővel belehajtott a markolóval az épülő házunkba, a tervezett beköltözés hónapról hónapra tovább halasztódik. Mert hogy egyfelől az épület egész statikája megborult. Másfelől meg a biztosító nem akar fizetni. Jó, elmezavar ellen tényleg nem létezik biztosítás.

Nekem személy szerint édes mindegy, meddig húzódik még a költözés. Egyszerűen azért, mert én úgyis a disznóólamban érzem magam a legjobban. Még úgy is, hogy minden áldott nap ruha- és játékhegyek között kell közlekednem. De nem számít. A disznóól az én disznóólam. Itt lakom már több mint tíz éve, ez az én kényelmes, privát királyságom, és amióta Flötzinger végre a fűtést is megcsinálta, már kellemesen meleg is van.

Még gyorsan maximális hangerőre állítom az AC/DC-t, aztán beugrom a zuhany alá. Az ember frissen és illatosan menjen be Münchenbe, nem igaz?

A régi törzskocsmánkban találkozunk, és mire befutok, Rudi már három sört megivott. Azt mondja, már majdnem egy órája vár, és hogy lemerült a telefonja és hogy így nagyon unatkozott. Három további sör után azért újra jobb hangulatba kerül, amikor meg még a Jägermeisterek is legurulnak, egyenesen idétlen lesz.

Másnap az ő ágyában ébredek, Rudi hátához simulva fekszem. Rögtön halálra is rémülök, de örülök, hogy legalább én ébredtem fel először. Gyorsan ki is pattanok a párnák közül, belebújok a cipőmbe, felkapom a bőrkabátom, azzal már robogok is lefelé a lépcsőn a kocsihoz. Jó, nem közvetlenül, mert előbb még futnom kell néhány kört, ugyanis a világ minden kincséért nem akar eszembe jutni, hol állítottam le tegnap este a vén kasztnit. Utána azonban a gázra lépek és robogok vissza Niederkaltenkirchenbe.

– Úgy bűzlesz, mint egy görény – üdvözöl a Nagyi, amint belépek a konyhába. A sarokpadon ül és kisebb torony lottószelvény emelkedik előtte.

Kitöltök magamnak egy kávét.

– Mit csinálsz? – kérdezem az első korty után.

Nem kapok választ. Hogy a Nagyi nem hallotta a kérdést, vagy egyszerűen nincs kedve szóba állni velem, ezúttal is az ő titka marad.

– Mi csinál a Nagyi? – kérdezem ezért a Papát, aki látványosan az újságjába mélyed.

– Lottózik – feleli anélkül, hogy felnézne. – Ahogyan az utóbbi száz évben mindig.

– Igen, ennyit magamtól is tudok. De mi ez a rengeteg szelvény? Eddig mindig csak egy szelvénnyel játszott.

– Egy új módszert próbál ki, legalábbis azt állítja. Valamelyik női magazinban olvasta.

– Tizenhét millió a jackpot – szólal meg hirtelen a Nagyi, miközben egymás után húzogatja be a kis kereszteket. – Már hetek óta nem vitte el senki a főnyereményt.

– Vagy úgy – mondom. Felhajtom a maradék kávét és a mosogatóba teszem a csészémet.

– Ma nem kell dolgoznod? – érdeklődik a Papa.

– Már indulok is – mondom kifelé menet.

– Előbb ezért még zuhanyozz le! – kiált utánam, de ilyesmire most már tényleg nincs időm.

Mielőtt még bemennék a városházára, a kesztyűtartóból azért előveszem a borotválkozás utáni arcszeszemet és viszonylag nagyvonalúan magamra locsolom. Így mindjárt nem olyan rossz a helyzet, nem igaz?

Egy nappal később elérkezik a nagy nap, a legendás Eberhofer-körforgalom felavatása, és minden pontosan olyan, ahogyan a polgármester megjósolta. A körforgalom egész környékén emberek tolonganak, úgyhogy ünnepi fellépésem előtt még le kell zárnom minden fel- és lehajtót, nehogy a végén még baleset történjen. Igazán köszönöm. A helyi sajtó is megjelenik, filmeznek, fotóznak, interjúkat készítenek. Még a Nagyival is. És akár hiszik, akár nem, a Nagyi hirtelen minden egyes kérdést kifogástalanul hall. Ott áll a virágos dirndlijében, a csipkés fehér kötött harisnyájában a sok ember között, és egyik választ a másik után harsogja a mikrofonok tengerébe, mintha egész életében semmi mást nem csinált volna.

Rudinak személyes okokból sajnos le kellett mondania a részvételét. Állítólag teljesen váratlanul egy halálfontos új megbízást kapott. Azt hiszem, a valóságban csak képtelen elviselni, hogy én álljak a középpontban, ő meg csak egyszerű vendég legyen. Leopold is távollétével tüntet ki, mert neki meg Panidát és a gyerekeket kell kivinnie a repülőtérre. Nekik ugyanis halaszthatatlanul el kell repülniük az anyai nagyszülők otthonába, ahol élete zsenge kilencvenhatodik évében hirtelen és mindenki számára váratlanul elhalálozott a dédmama. Isten nyugosztalja. Én a magam részéről mindig remek dolognak találtam összekötni a kellemeset a hasznossal.

Ahogy mondtam, Leopold a távollétével tündököl, a Papa viszont a jelenlétével. Méghozzá a szó szoros értelmében. Mert hogy előszedte az ősrégi drapp kordbársony öltönyét a hetvenes évekből, és az anyag úgy csillog-villog-ragyog a napfényben, hogy szinte belevakul a ember.

– Nagyon élvezi a helyzetet a Nagyitok – szólal meg Flötzinger, aki hirtelen mintha a földből nőtt volna ki mellettem.

– Ki tudja, lehet, hogy a végén még a tévé is felfedezi – felelem, de ebben a pillanatban felettébb kellemes illat csapja meg az orromat. – Grilleznek valahol?

– Igen, ott, a túloldalon – feleli a víz-gáz-fűtés-buheráló, és balra int a fejével. – Simmerl a világért nem hagyna ki egy ilyen alkalmat.

– Nem? – kérdezem, és érzem, ahogy összefut a nyál a szájamban.

– Ostobaság is lenne tőle, nem igaz? – bólogat Flötzinger. – Úgyhogy most ott áll a törött lábujjú Giselájával, és süti a kolbászt minden mennyiségben. Ügyes. Már úgy értem, üzleti szempontból. Te, erről jut eszembe, az új fürdőszobátok… Tudod már, hogy…

Ezt azonban már nem is hallom, mert már csörtetek is a sültkolbász-paradicsom felé. Ahová azonban nem jutok el, mert sajnálatos módon hirtelen előttem terem a polgármester és teli torokból rám ordít:

– Hová, hová, Eberhofer? Mindenki csak magára vár!

– Sültkolbászos zsemléért – közlöm vele kurtán, és el akarok menni mellette, de megveti a lábát és elállja az utamat.

– Elment az esze, Eberhofer? Mit gondol, ki miatt van ma itt ez az egész felhajtás? Nem énmiattam, tudja? Száz riporter ácsorog az út mellett, akkora közlekedési káosz alakult ki, hogy még évtizedek múlva is emlékezni fognak rá, holnap meg az egész cirkusz benne lesz minden újságban. Maga meg… Magának már megint csak a zabáláson jár az esze! Szedje már össze magát és csinálja, ami a dolga!

– És mi is lenne most pontosan az én dolgom? – érdeklődöm, mert tényleg nem tudom.

– Mit tudom én… Leplezze le az útjelző táblát, vagy… csapjon oda hozzá egy üveg pezsgőt, fogalmam sincs. Valami ilyesmi. És mindenképpen beszéljen a riporterekkel.

Szerencsére ebben a pillanatban Susi lép oda hozzánk Paullal a karján, aki éppen teljes odaadással harap egy hatalmasat egy sültkolbászos zsemlébe, a kis arca meg csupa mustár.

– A Papa is kaphat egy harapást? – kérdezem, de határozottan megrázza a fejét. Ha valaha is élt volna bennem egy szemernyi kétség, hogy a kis legény az én fiam, ezzel örök időkre megerősítést nyert.

– Várnak az újságírók, Franz – mondja Susi is, és megrángatja a karomat, így a pillantásom lassan Paulról őrá vándorol át, aztán vissza. – Hallasz egyáltalán? Rád várnak!

– Jól van, jól van, megyek már. Ez a kötelességem, nem igaz? És a kötelességet nem érdekli, hogy éppen éhen halni készülök – mondom, azzal megindulok a várakozó tömeg felé.

Egyszer azért minden cirkusznak vége szakad. Csakhogy amikor ez végre bekövetkezik, addigra Simmerlnek elfogyott a sült kolbásza. Bravó! És ha ez még nem lenne elég, még teljes három órán át kell irányítanom a forgalmat, amíg valamennyire rendeződik végre a helyzet.

Otthon, amikor végre hazaérek, a Nagyi azzal áll elő, hogy neki feltétlenül még ma fel kell adnia a hülye lottószelvényeit. Mert hogy érzi, hogy ez a mai nap az ő nagy szerencséjének a napja. Valószínűleg hatalmas mennyiségű endorfint termelt az aprócska szervezete a nagy felfordulásban. Ki tudja.

– Még csak szerda van, Nagyi. A szelvényeket ráérsz szombatig feladni – mondom, és leroskadok egy székre a konyhában. Szinte leszakad a lábam a többórás ácsorgás után.

– És ha szombatig kimegy a fejemből? Az utóbbi időben egyre feledékenyebb leszek.

– Majd emlékeztetlek rá. Megígérem.

– Szó sem lehet róla. Indulás, Franz! – pattan fel és belebújik a kötött kardigánjába. – Gyerünk, vigyél el gyorsan!

– Még csak nem is ehetek? Mindjárt éhen halok!

– A vacsora megvár. Induljunk már! – Azzal már döcög is az autó felé. Nincs mit tenni, elfuvarozom a lottózóhoz.

Lottó-Ottó ma személyesen van jelen, ahogyan édesanyja is, és mindketten, mint mindig, Lottó-Ottó feliratú kötényüket és sapkájukat viselik. Lottó-Ottó egy vastag kötéssel kiegészítve a bal kezén. Mintha a gyűrűsujja meg a kisujja rövidebb lenne a kötés alatt, mint egy rendes gyűrűsujjnak és kisujjnak lennie kellene.

Furcsa egy páros. Már csak azért is, mert hiába jár náluk ki-be egész Niederkaltenkirchen nap mint nap, igazából senki nem tud róluk semmi közelebbit.

– Juj, ez aztán fájhatott, kölyök – mondja Lottó-Ottónak a Nagyi, miközben lepakolja a szelvényeit a pultra.

– Nem vészes – feleli a fickó barátságosan.

– Olyan ügyetlen szegény – közli Nicole, és szeretettel pillant a fiára. – Nemsokára harminc lesz, de még mindig olyan kétbalkezes.

– Mama – mordul fel Lottó-Ottó, de az anyja leinti.

– Az öreg mopedjét akarta megjavítani – magyarázza. – Flötzinger ugyanis meg akarja venni tőle.

– Minek a Flötzingernek egy öreg moped? – kérdezem, mert tényleg érdekel. Amikor ma találkoztam a buherálóval, egy szóval sem említett ilyesmit. Egy felnőtt férfinak mégis mi a fenének kell egy segédmotoros kerékpár?

– Hát mert elvették a jogosítványát. Biztosan te is hallottál róla, vagy nem? Bent, Landshutban. Pontosan az előtt az üzlet előtt, mi is a neve… Erika Erotika. Nem is tudtad, Franz? – kérdezi Nicole, miközben a fia helyett ezúttal ő számolja át a lottószelvényeket.

– Igen, igen – bólogat a Nagyi. – Egy olyan kupleráj előtt, szombat éjjel. Egy egész hat ezrelék volt benne.

Őrület! Miért mindig én vagyok az utolsó, aki értesül valamiről ebben a porfészekben?

– De sok szelvénnyel játszik ma, Eberhofer néni – mondja vidáman Lottó-Ottó, és ütögetni kezdi a gombokat a kasszagépen. – Összesen ötszáznegyven euró és húsz cent lesz.

A világ forogni kezd körülöttem.

– Írjátok fel, majd jövő héten kifizetem, amikor elvittem a főnyereményt – közli a Nagyi, és már indul is kifelé. – Tizenhét millió. Meg sem érzem majd azt az ötszáznegyven euró húsz centet. Viszlát!

Egy pillanatig csak állok, és ugyanolyan hülyén bámulok a Nagyi után, mint a másik két jelenlévő. Aztán csak megrázom a fejemet, és a Nagyi után futok.

Kuglóf-különítmény

Niederkaltenkirchen, az ízig-vérig bajor falu éppen Franz Eberhofer szolgálati jubileumának megünneplésére készül, amikor a békés mindennapokat tragikus esemény árnyékolja be: a kis helyi lottózó ellen Molotov-koktéllal elkövetett támadás nemcsak a boltot semmisíti meg, de halálos áldozatot is követel. A nyomozás szálai egy nemzetközi bűnbandához vezetnek, Franz dolgát pedig nemcsak az nehezíti, hogy a megvédendő koronatanú egyáltalán nem kér a védelemből, hanem az is, hogy a banda vezetői között rendőrök is lehetnek – s ha mindez még nem lenne elég baj, a Rudi Birkenbergerhez fűződő, évtizedes barátságát is váratlan veszély fenyegeti…

Rita Falk az Eberhofer-sorozat tizedik kötetében a megszokott morbid-fekete humor és a váratlan komolyság elegyével folytatja az ízig-vérig bajor rendőr nyomozásainak történetét.

Az Eberhofer-sorozat
magyarul megjelent kötetei

Télikrumpligombóc (1. és 2. kiadás)

Gőzgombóc blues (1. és 2. kiadás)

Sertésfej al dente

Grízgaluska affér

Savanyúkáposzta-kóma

Szilváspite-összeesküvés

Húskenyér-függőség

Bajorkolbász-társaság

Császármorzsa-dráma

Kuglóf-különítmény