Magyar Miklós

Marcel Proust nyomában

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Martzy Réka
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Magyar Miklós, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 52 6

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Bevezetés

Vannak könyvek, amiket illik ismerni, szeretni és idézni. Az eltűnt idő nyomában is ilyen regény. Csakhogy Proust hétkötetes, monumentális művét sem olvasni, sem megszeretni nem könnyű. Csak kevesen veszik a fáradságot, hogy végigolvassák a háromezer oldalt. Ráadásul az impresszionista stílusban megírt, végtelennek tűnő mondatok, a szerteindázó gondolatfüzérek sem könnyítik meg az olvasók dolgát. Ám ne gondoljunk arra, hogy Proust regényét úgy kell olvasnunk, mint egy hagyományos történetet, elejétől a végéig. A Swannék oldala vagy a Virágzó lányok árnyékában című kötetek önmagukban is teljes élményt nyújtanak, anélkül, hogy végigrágnánk magunkat mind a háromezer oldalon. De kis túlzással, bárhol nyitjuk ki Az eltűnt időt, lenyűgöző költői leírásokat olvashatunk: „Míg a Szonáta liliomos, falusias hajnalra tárult, és átvette annak könnyed, gyermeki ártatlanságát, csupán azért, hogy belekapaszkodjék a fehér muskátlik fölött ringó loncok légies és mégis szilárd bölcsőjébe, az új mű a viharos reggelek tengeréhez hasonló, egybemosódó és sík felületekre nyílón kezdődött, a metsző csöndből emelkedve ki a végtelen űrben, s az ismeretlen univerzum a hajnal rózsaszínjében merült fel, a csendből és éjszakából, hogy fokról fokra épüljön fel a szemem előtt. Ez az annyira új, a falusias, gyermekien tiszta Szonátából olyannyira hiányzó vörösség az egész égboltot befestette valami titokzatos reménnyel, akár a hajnal.”

Marcel Proust 1871. július 10-én Párizsban, az Auxillacteuil negyedben látta meg a napvilágot. Születését egy csaknem tragikus esemény előzte meg. 1871 májusában, a Párizsi Kommün idején Adrien Proust doktort a Charité kórházból hazafelé jövet egy kóbor lövedék megsebesítette. Várandós feleségét olyannyira felkavarta az esemény, hogy nehezen tért magához a megrázkódtatásból. Két hónappal később világra hozott gyermeke, Marcel olyan fejletlen volt, hogy orvos apja attól tartott, nem lesz életképes.

Proust párizsi éltét a Szajna jobb partján, a főváros nyugati részén töltötte, ahol a kor pénzügyi arisztokratái, az újgazdag polgárok, a zsidó és protestáns bankárok laktak. Proust Párizsa Auxillacteuil, Passy, a Champs-Élysées negyede, az avenue du Bois (ma avenue Foche), a Monceau park és a Faubourg Saint-Honoré, a Vendôme tér a Ritz szállóval, a rue Royale és a nagykörutak. Itt gyűjtötte össze azokat az élményeit, amelyek majd Az eltűnt idő nyomában anyagát alkotják. A regény narrátora, Marcel maga mondja a regény utolsó kötetében, A megtalált időben, hogy az irodalmi alkotás összes nyersanyaga addigi élete. Proust semmit sem talált ki, ugyanakkor mindent átalakított.

Regénye talán a fiatal kora óta látogatott irodalmi és zenei szalonoknak köszönheti a legtöbbet, amelyeknek művelt és befolyásos tulajdonosait Az eltűnt idő szereplőiként látjuk viszont. De nemcsak Madame Straus, Mathilde hercegnő vagy Potocka grófnő, hanem vendégeik is feltűnnek Proust regényében, mint az író Bergotte elsődleges mintája, Anatole France vagy Robert de Montsquiou, aki magára ismert Charlus báró személyében. Proust Madeleine Lemaire szalonjában barátkozott össze Párizs zenei életének ismert zeneszerzőjével, Reynaldo Hahnnal is, aki két éven át a szeretője volt.

Proustnak nem voltak anyagi gondjai. A neves orvosprofesszor apa, Adrien Proust és a gazdag családban született anya, Jeanne Clémence Weil után nagy vagyont örökölt. Ám ha bankár barátai, akik egyben pénzügyi tanácsadói is voltak, nem sietnek segítségére, sikertelen tőzsdei befektetései révén összes vagyona elúszott volna. Elegendő volt számára egy költői elnevezés, mint „Mexikó villamosai”, hogy azonnal megvegye az értékpapírt, anélkül, hogy bármit tudott volna róla. Emellett a legkevesebb, amit Proustról el lehet mondani, az, hogy nagy lábon élt. Költséges fogadásokat rendezett, a legelőkelőbb vendéglőkben étkezett, ahol mesés borravalókat adott a pincéreknek.

Proust pályakezdése egyáltalán nem volt zökkenésmentes. Az eltűnt idő első részét, a Swannék oldalát csak magánkiadásban tudta megjelentetni, mivel egyetlen kiadó sem tartotta eladhatónak a több mint hétszáz oldalas, minden addigi regénytől eltérő stílusú, végeérhetetlen mondatokat sorakoztató könyvet.

Az eltűnt idő nyomában egyetlen más műhöz sem hasonlítható. Modern regény, amelyben nem a cselekmény, hanem a lélektani elemzések állnak a középpontban. „Művem az akaratlan emlékezés és a tudatos emlékezés közötti különbségen alapul” – mondja az író, és regényében spontán benyomások révén ered az idő nyomába. Proust ez utóbbit tartja egyedül a valóság megismerése forrásának. A valóságot csak a múlt töredékeinek révén lehet feltárni, az akaratlan emlékezés segítségével. A teába mártott madeleine ízére, Martinville harangjainak hangjára, a galagonyabokrok láttán, egy egyenetlen macskakőre lépve tűnnek elő a múlt igazi emlékei, impressziók, amelyek révén Marcel, a regény emlékező hőse reméli, hogy a valóságos múltat tudja megragadni. Az eltűnt idő megtalálásának útja a művészeteken át vezet. Csak a művészet képes átalakítani emlékeinket és a világról alkotott képünket, és elviselhetővé tenni a valóságot. Ahogyan a narrátor A megtalált időben mondja, „a művészi alkotás az egyetlen, amelynek révén az eltűnt Idő megtalálható”.

Proust gyerekkorától élete végéig súlyos asztmával küszködött. Korai halálához rendkívül gyenge fizikumán és alapvető betegségén kívül stimulánsok és drogok használata is nagyban hozzájárult. Egyre súlyosbodó betegsége sem tudta azonban megakadályozni abban, hogy írja, újraírja, javítgassa életművét. Nem sokkal halála előtt azt mondta hűséges házvezetőnőjének, Céleste Albaret-nek, hogy befejezte regényét, leírta a ’Fin’ (vége) szót, és hozzátette: „Most már meghalhatok.” Halála 1922. november 18-án következett be.

Marcel Proust Párizsa a Belle Époque idején

Párizs még a 19. század közepén is egészségtelen város volt, ahol gyakori járványok pusztítottak. 1749-ben Voltaire már követelte Párizs megújítását: „nyilvános piacok kellenek, kutak, amelyekből vízhez lehet jutni, szabályos utcák, színházakkal, a keskeny, bűzös utcákat ki kell szélesíteni, fel kell tárni a ma már nem látható műemlékeket” – mondta Párizs megszépítéséről című írásában. A lakosság hirtelen megnövekedése csak súlyosbította a város helyzetét, emellett 1832-ben és 1849-ben kolerajárvány söpört végig Párizson. A Victor Hugo által Kis Napóleonnak nevezett császár, III. Napóleon olyannyira nem ismerte Franciaország fővárosát, hogy az anekdota szerint, amikor Victor Hugót szerette volna meglátogatni, megkérdezte tőle, mi is az a Vosges tér, ahol az író lakott. A császár londoni száműzetése idején látta, milyen is egy modern metropolisz. Ekkor rajzolta meg Párizs rendezésének tervét, amit azután átadott Georges-Eugène Haussmann-nak, Párizs frissen kinevezett prefektusának, aki erről így számolt be: „A császár megmutatott nekem egy Párizs-térképet, amelyen ő maga jelölte ki kékkel, pirossal, sárgával és zölddel azokat az új utakat, amelyeket megépítésre javasolt.” Az 1853. június 29-én kapott felkérés alapján Haussmann miniszteri felhatalmazással fogott a gigászi munkák irányításához. A város megszépítésén és egészségessé tételén kívül fő célja volt a közlekedés javítása nem csupán a kerületeken belül, de a külvárosokkal való összeköttetést is fejleszteni kívánta. A munkálatok kisajátításokkal, egész negyedek földig rombolásával, a keskeny, egészségtelen középkori épületek lebontásával jártak. Mindez azonban a változásokat ellenző párizsiak tiltakozását váltotta ki.

Az elégedetlenkedők élére Émile Zola állt, aki 1867 és 1872 között számos cikkében bírálta a hatalmas építkezést és magát Haussmann bárót. A festői Párizs szerelmeseként sajnálatát fejezte ki amiatt, hogy a hangulatos városrészek helyén „egy geometriai szimmetriával kialakított gigantikus sakktábla” épült. Valóban, Haussmann az egyenes vonalvezetésű városrendezés megszállottja volt. Nézetei szerint az új sugárutaknak egyenes vonalúaknak és fenségeseknek kellett lenniük. A régi, kanyargós utcák helyén mindenütt széles boulevard-ok alakultak ki, amelyek kereszt vagy csillag formában találkoztak egymással. Zola felrótta Haussmann-nak, hogy a régi, tágas terek helyett pici zöldterületeket hoztak létre mérnökei, a Bois de Boulogne-t pedig az úri közönség igényei szerint alakították át. Zola – csakúgy, mint Haussmann más ellenzői – legfőbbképpen azt kifogásolta, hogy a terv – a régi Párizs, a nép Párizsa szociológiai arculatát megváltoztatva – Párizst a gazdagok városává teszi. Valóban, a nagykörutak kialakítása a szegényebb párizsiakat kiszorította a külvárosokba, a városi proletariátus igazi gettójába. Ezt a változást nehezményezte Zola 1868. október 18-án, a La Tribune-ben megjelent cikkében: „A munkások fuldokolnak a szűk és undorító negyedekben, ahová összezsúfolódva kényszerülnek. A rue Saint-Antoine melletti sötét utcácskákban, a rue Mouffetard dögvészes lyukaiban laknak. Nem az ő számukra tisztítják meg a várost, mindegyik megnyitott új boulevard egyre többüket száműzi a külvárosok öreg házaiba.” Zola regényeit olvasva lépten-nyomon találkozunk ugyanezekkel a panaszokkal. Az 1877-ben megjelent Patkányfogó című regényének előszavában írja: „Meg akartam mutatni egy munkáscsalád végzetszerű pusztulását külvárosaink megmételyezett környezetében.” Azokról a munkásokról szól a regény, akiket a haussmanni terv kiüldözött a fővárosból, egymás hegyén-hátán élnek, a nyomor és az alkoholizmus rabjaiként. A mosónő Gervaise panaszkodik megszokott környezetének megváltozása miatt: „Látszott, hogy Gervaise nincs kibékülve ezekkel a nagy szépítgetésekkel, melyek fenekestül felforgatják a külváros megszokott, sötét zugait.” A legkeményebb kritikával Zola A hajsza (1871) című regényében él Haussmann-nal szemben, hiszen leleplezi az ingatlanspekulánsok üzelmeit, és rámutat a bankárok mérhetetlen meggazdagodására.

Zola véleménye később megváltozott. Ha elolvassuk az 1883-ban kiadott Hölgyek öröme című regényét, abban már nyoma sincs A hajsza és a Patkányfogó keserű kritikáinak. Octave Hartmann báróval – aki nyilvánvalóan Haussmann megtestesítője a regényben – beszélgetve lelkesedik azokért a banki manőverekért, amiket az író cikkeiben és megelőző regényeiben elítélt. „Ó, báró úr – mondta Mouret provence-i lelkesedéssel –, az Ingatlan Hitelbank utolsó művelete bámulatos volt! El sem hiszi, milyen boldog és büszke vagyok, hogy kezet szoríthatok önnel.” Zola ekkor már dicséri a széles sugárutakat, az új urbanizmust, Párizs újjászületésének jótékony hatásait.

A város arculatának megújítása során többek közt rendezték, szellőssé tették a Városháza, a Notre-Dame, a Louvre, az Opera, a Place Saint-Michel, a L’Arc de Triomphe környékét. Haussmann báró hatalmas munkájával a 19. század végének európai nagyvároseszményét alakította ki.

Az 1870–1871-es porosz–francia háborút egy szokatlanul hosszú békeidőszak követte. A Belle Époque-nak (Szép Korszak) nevezett éveket a gyorsuló iparosodás, a gazdasági fellendülés, a tudományos és technológiai felfedezések és újítások és a művészi élet pezsgése jellemezte. Ugyanakkor az új „aranykorszakot” különböző, sokszor heves áramlatok zavarták meg: anarchizmus, szocializmus, nacionalizmus. A Dreyfus-ügy pedig kettéosztotta Franciaországot. A társadalom összetételében is változások indultak meg: a nemesi rangját megtartó arisztokráciát a feltörekvő polgárok utánozni próbálták.

Számos tudományos és technológiai felfedezés vagy annak meghonosítása, mint az elektromosság, a fényképezés, a mozi, a rádió, a telefon és a radioaktivitás révén Párizs a haladás szimbóluma lett. Ennek látványos demonstrálása a Belle Époque első évében, 1889-ben rendezett Világkiállítás, amely alkalommal megépült a Párizst ma is szimbolizáló Eiffel-torony. Az 1900-as Párizsi Világkiállítás, Párizs történetének ötödik világkiállítása. Az április 14-től november 12-ig lezajlott eseményeken nyolcvanháromezer kiállító vett részt, és ötvenmillió látogatója volt a kiállításnak. A monumentális főbejáratot a Concorde téren építették fel René Binet tervei alapján. A 45 méter magas kapu két oldalán egy-egy minaret helyezkedett el, a kapu tetején pedig egy Párizst szimbolizáló nőalak volt látható. A vasszerkezetet mindenütt műanyag borította, és gazdagon díszítették színpompás dekorációk. A kapu alján a Világkiállításon dolgozó munkásokat ábrázoló fríz alatt helyezték el „az állatok frízét”. Az 1889-es Világkiállításnak 26 millió, míg a rákövetkezőnek már 50,5 millió látogatója volt.

A Belle Époque legnevezetesebb építményei

Párizs szimbóluma, az Eiffel-torony

Az Eiffel-torony – a Belle Époque legismertebb és legnevezetesebb építményének – tervét 1886. május 1-jén fogadták el, és Gustave Eiffel 1987. január 8-án kötött szerződést a francia állammal a torony megépítésére. Az építkezés január 28-án kezdődött el. A Mars-mezőn hatalmas gödröket vájtak ki, amelyeket kiszárítottak a biztonságos alapozás céljából. A munkálatok még alig kezdődtek el, máris óriási tiltakozást váltott ki az építkezés. Művészek írtak alá nyilatkozatokat, de a köznép sem nézte jó szemmel a „gyanús” vállalkozást. Ennek ellenére a torony látványos gyorsasággal épült. Egy-egy hónap alatt 12 métert növekedett. Az építkezés 1889. március 31-én fejeződött be, a nagyközönség előtt pedig május 15-én nyitották meg. Az építő, Gustave Eiffel munkája elismeréseként megkapta a Becsületrendet. A torony utóélete sem mentes a polémiáktól, többször le akarták bontani a mára már Párizs szimbólumává lett „Öreg Hölgyet”.

Le Grand Palais

A Grand Palais gigantikus építkezéséhez három évvel a Világkiállítás megnyitása előtt fogott hozzá ezerötszáz munkás. A munkálatokat Charles Girault, a Petit Palais tervezője irányította. Az Avenue Winston-Churchillre nyíló részt Henri Deglane, az Avenue Franklin-Roosevelt felőlit Albert Thomas, míg a közbeeső részt Albert Louvet tervezte. Az építkezés területét oly módon zárták le, hogy a párizsiak ne láthassák az ott lévő Palais de l’Industrie lerombolását. Az épület hatalmas, a 240 méteres főhajót 16 000 négyzetméter üvegtető borítja, a kupola súlya az acél és üveggel együtt 8500 tonna. Az Eiffel-toronyhoz kevesebb acélt használtak fel, mint a Grand Palais-hoz! Az épületet hetven nagyméretű szobor díszíti, amelyeket ötvenhárom neves szobrász készített. A Világkiállítás megnyitóján 19. századi francia képzőművészeti alkotásokat, valamint külföldi festményeket és szobrokat mutattak be. Az ovális előcsarnokban Rodin, Carpeaux, David d’Angers, Rude szobrai fogadták a látogatókat. A földszinten nem kisebb festők alkotásai voltak kiállítva, mint Ingres, Delacroix, Courbet, Millet, Monet, Pissarro, Renoir, Degas. Magyarországot mintegy kétszázötven szobor, festmény és grafika képviselte. Kiemelt helyet foglalt el Fadrusz János kolozsvári Mátyás-szobrának királyalakja. A festmények között szerepelt Benczúr Gyula Budavár visszavétele című alkotása is.

A Grand Palais hatalmas méretei lehetővé tették, hogy a Művészeti Szalonok mellett lóversenyeket is rendezzenek az épületben. 1901 áprilisától 1957-ig lovas csapatversenyeket, díjugratásokat, lókiállításokat szerveztek. De voltak autó- és repülőgép-bemutatók is. Az első automobil-kiállításra 1901-ben került sor, amelyen a hatszáz stand körül párizsiak és külföldiek tömege tolongott. 1903-tól a Grand Palais ad helyet az Őszi és Tavaszi Szalonoknak. Az 1905 áprilisában rendezett Függetlenek Szalonja mutatta be Vlaminc, Derain, Braque és Matisse festményeit, míg hat hónappal később az Őszi Szalon a „fauves”-ok képeit állította ki. 1907-ben az egy évvel azelőtt elhunyt Cezanne emlékére rendeztek egy nagyszabású retrospektív kiállítást.

Le Petit Palais

A Petit Palais, a Grand Palais és a Pont Alexandre-III egyfajta egységet alkot. A Petit Palais-t Charles Girault építész tervei alapján kezdték el építeni 1897 októberében. A munkálatok 1900 áprilisában fejeződtek be. Az épület egy félkör alakú kert köré szerveződik. A kiállítóhelyek az első emeleten találhatók. A homlokzat mintegy 125 méter hosszú, középpontjában egy üvegkupolával fedett hatalmas előcsarnok áll. A Világkiállításon a francia művészetet mutatták be a kezdetektől az 1800-as évekig. 1902-ben Párizs városa Szépművészeti Múzeummá alakította át a Petit Palais-t, amely a mai napig így működik.

Le Pont Alexandre-III (A III. Sándor híd)

A Pont Alexandre-III Franciaország és az Orosz Birodalom között 1892. augusztus 17-én aláírt katonai egyezmény és annak 1894-ben történő életbe lépésének tiszteletére felépített híd, amelynek felavatására 1900. április 19-én, a Világkiállítás megnyitása előtti napon került sor. A hidat a szövetség megkötésének idején uralkodó III. Sándor cárról nevezték el, és az alapkő letételére 1896. október 7-én került sor, II. Miklós cár és Félix Faure francia elnök jelenlétében. A száznyolc pályázó közül Jean Résal és Amédé d’Alby nyerte el a megbízást a híd megtervezésére. Nem volt könnyű feladatuk, mivel a híd nem takarhatta el az Invalidusok dómját, ezért alacsonynak kellett lennie, ugyanakkor a hajóknak el kellett férniük alatta. Ezért a folyón átívelő, 107,5 méter hosszú, 40 méter széles, mindkét irányban három-három sávos, járdákkal ellátott acél ívhidat hoztak létre. Az építészet és a dekoráció Joseph Cassien-Bernard és Gaston Cousin munkáját dicsérik. A díszítések emléket kívántak állítani a híd történetének. A négy, 17 méteres sarokpilléren egy-egy aranyozott lovasszobor-kompozíció áll: A művészetek fámája, A mezőgazdaság fámája, A kereskedelem fámája és A háború fámája. A számos szobor közül kiemelkedik a négy kőoroszlán, amelyeket egy-egy gyermek vezet. A puttókkal díszített kandeláberek és a járda öntöttvas utcalámpái ugyancsak pompás látványt nyújtanak.

A metró

Párizs első metróvonalának felavatására is a Világkiállítás alkalmával került sor, 1900. július 19-én. Az ünnepség nem volt látványos, azonban nagyon sokan gyűltek össze az induló állomáson, a Porte Maillot-n, hogy megtegyék a Porte de Vincennes-ig tartó, huszonhét perces utat. A párizsi metró megépítésének terve már 1855-ben felmerült. A későbbiekben a tervezéssel Fulgence Bienvenüe mérnököt bízták meg, akiről a Montparnasse-Bienvenüe állomás kapta a nevét. A munkálatok 1898. október 4-én kezdődtek el a legnagyobb sietséggel, hogy a Párizsi Világkiállításra elkészülhessen a metróvonal. A lejáratok megtervezésére Párizs városa pályázatot hirdetett, amelyet Hector Guimard nyert el. A zöld színű, üveg-, vas- és acélszerkezetet a tervező az úgynevezett „art nouveau” stílusban alkotta meg, melynek jellemzői a növényi mintázatok, a hullámzó, dinamikus vonalvezetés. Guimard kétféle lejáratot tervezett: fedetlent és fedettet. Ha megfigyeljük a ma is létező metróbejáratokat, felfedezzük a két oldalon emelt lámpaoszlopokat, amelyekre sárga fényű égőket szereltek. Érdekessége a fényforrásnak, hogy egy részét egy levélre hasonlító fémdarab takarja el, így gyöngyvirágra emlékeztet. A két oszlop között látható a MÉTROPOLITAIN felirat, amely olyan, mintha kézírással lenne odarajzolva. A fedett lejárót három, illetve négy oszlop által tartott üvegtető borítja. Formája miatt a tetőt a párizsiak „szitakötőnek” nevezték el. Ezekből a metrólejáratokból ma is létezik a Porte Dauphine, az Abbesses és a Châtelet megállóké.

Bölcsőtől a koporsóig – Proust párizsi lakhelyei

A Belle Époque Párizsában született Marcel Proust. Marcel párizsi élete a Szajna jobb partján, a főváros nyugati részén zajlott le, azokban a negyedekben, amelyeket a „leghaussmannibbaknak” neveznek. Itt laktak a kor pénzügyi arisztokratái, az újgazdag polgárok, a zsidó és protestáns bankárok. A minden ízlést nélkülöző épület hatalmas kertjét kavicsos utak szelték át. A család huszonöt éven át tavasszal és télen rövid időkre rendszeresen visszatért a házba. Az apa, Adrien Proust doktor pontosan a ház előtt megálló omnibuszra szállt fel reggelente, és kevesebb mint egy óra alatt a l’Hôtel-Dieu vagy a l’hôpital de la Charité kórházba ért, ahol dolgozott. A szülőházat 1897-ben lerombolták, helyére új épületeket emeltek, ahol a 96-os számú házon emléktábla őrzi a család ott-tartózkodását.

1873-ban a Proust család a boulevard Malesherbes egyik szép épület első emeletének tágas lakásába költözött, ahol egészen 1900-ig laktak. Azok, akik ismerték a környéket, nagyon szép és kellemes negyednek írták le. A körutat akkor gesztenyefák övezték, egészen a közeli Madeleine-templomig, és a Saint-Auxillacgustin Dómig lehetett ellátni a lakásból. A ház udvarában volt egy szabóműhely, amelynek tulajdonosáról mintázta Proust Az eltűnt idő Jupienjét.

Egy idő után a család úgy találta, hogy a boulevard Malesherbes túl zajos, és az előkelő társaság szemében veszített presztízséből. 1900 nyarán az apa úgy döntött, hogy a 8. kerületben lévő 45 rue de Courcelles-be költöznek. Ez a környék jobban megfelelt Proust doktor rangjának. A lépcsőház és a második emeleten lévő, 300 négyzetméteres lakás hatalmas hallja a jómódot sugározta. A család megengedhette magának, hogy személyzetet is tartson, saját szakáccsal. Az élénk társadalmi életet élő Prousték számos fogadást adtak itt. 1903-ban apja, 1905-ben pedig anyja is ebben a lakásban halt meg. Anyja halála hatalmas tragédia volt Marcel számára, akinek lelkiismeret-furdalása volt amiatt, hogy úgy érezte, nem tudta megfelelően viszonozni édesanyja odaadó szeretetét. Még arra is gondolt, hogy nem eszik többé, hogy éhen haljon. Végül Sollier doktor klinikáján szervezetét megtisztították mindazoktól a gyógyszerektől, amiket hosszú éveken át rendszertelenül szedett. Ám az 1905. december 6. és 1906. január. 25. közötti kórházi tartózkodása nem hozta meg a várt eredményt, ugyanis Sollier doktor megtiltotta neki az írást, és hogy fogadásokat rendezzen, két olyan tevékenységet, amelyek az író életét jelentették. Nem csoda, hogy Proust nem vette figyelembe az intelmeket, és a kórházból való távozása után továbbra is a mondének világát élte, minden rossz szokását megőrizve.

Miután szülei halála után nem volt értelme, hogy Marcel egyedül lakjon a Courcelles utcai lakásban, aminek amúgy is lejárt a bérleti szerződése, arra kérte barátait, találjanak neki új lakást. Ám annyira idegesítette őket fontoskodásával, hogy elveszítették türelmüket, és felhagytak a lakáskereséssel, így Proust a nagynénjéhez fordult segítségért. Az asszonynak volt egy fél lakrésze a 102 bouleverd Haussmann alatt lévő épületben, ahová Proust 1906. december 27-én beköltözött anélkül, hogy megvárta volna a felújítás befejezését. A háromemeletes ház első emeletén lévő lakás sötét volt, egy nagy hálószobán kívül egy kisebb szoba, egy étkező és egy előszoba, valamint egy gesztenyefákra néző szalon tartozott hozzá. A minden zajra érzékeny író parafával béleltette ki a szobáját, hogy ne hallja az utcán elhaladó lovak patáinak és az akkor még ritkaságszámba menő autók pöfögésének zaját. Ebben a szobában született meg Az eltűnt idő nagy része. 1909 január elejéről való Proust életének az az epizódja, amely majd a híres madeleine-jelenet forrása lesz. Az író késő éjjel ért haza, és mindenese, Céleste határozottan arra kérte, igyon egy csésze teát. Proust egy darab pirított kenyeret mártott a teába, és utána kortyolt az italból.

A nagynéni váratlanul közölte Prousttal, hogy eladta az épületet egy banknak, így az írónak újból lakás után kellett néznie. Mivel nem akart megválni bútoraitól, és házvezetőnőjének, Céleste-nek is szüksége volt egy lakrészre, az új lakhelynek tágasnak kellett lennie. 1919. május 30-án egy Réjane nevű színésznő lakásába költözött, akinek fia Proust jó barátja volt. A lakás a 16. kerületben lévő 8 bis rue Laurent Pichat alatti házban volt. Proust csakhamar rájött, hogy rosszul választott lakást. Egyrészt nem volt kellőképpen hangszigetelve, másrészt a fák pollenjei károsak voltak asztmájára. Ráadásul szomszédjai is zajosak voltak, amiről humorosan panaszkodott: „a szomszédok, akiktől falam elválaszt, minden nap frenetuikusan szeretkeznek, amit irigylek”.

A Pichat utcai lakásával elégedetlen Proust 1912 októberében a 8. kerületi 44 rue Hamelin alatti, utolsó lakásába költözött, miután Céleste megfelelőnek találta azt. A negyedik emeleten lévő ötszobás lakásban az író nem rendezte be a szalont és az étkezőt, ahol a bútorok egymás hegyén-hátán álltak. A fűtést se működtette az asztmája miatt, így télen ő is, Céleste is fagyoskodott. Minden idejét a szobájában töltötte, amelyben az ágyon kívül egy kis kínai bútor, asztalok és egy karosszék volt a vendégek számára.

1882 és 1886 között a Condorcet Gimnázium tanítványaként Proust a tanórák után és vasárnap délutánonként is a Champs-Élysés-n játszott osztálytársaival, akiket elbűvölt éles eszével. A Swannék oldala című kötetben sokszor és hosszasan ír a Champs-Élysée-ről. Françoise minden nap elkíséri a narrátort a Champs-Élysée-re, amit Marcel elviselhetetlennek tart, egészen addig, amíg meghallja, hogy egy vöröses hajú lánykának odaszól a barátnője: „Isten veled, Gilberte.” Ettől kezdve minden nap várja, hogy újra megláthassa a lányt: „Visszajön-e egyáltalán ez a lány a Champs-Élysées-re? Másnap nem volt ott; de a következő napokon megint láttam; folyton a körül a hely körül tébláboltam, ahol a barátnőivel játszott, addig-addig, hogy amikor egyszer nem voltak elegen a fogózáshoz, megkérdeztette, beállnék-e a csapatukba, s ettől kezdve vele játszottam, ahányszor csak ott volt. De nem mindennap alakult így; volt, amikor a különórái miatt nem jöhetett, a hittan vagy egy uzsonnavendégség miatt, az egész, az enyémtől elkülönült élete miatt, melyet a Gilberte névbe sűrítve már kétszer éreztem oly fájdalmasan közel elsuhanni mellettem: a combray-i kis kaptatón és a Champs-Élysées gyepén.” A Virágzó lányok árnyékában című részben is szerepel a Champs-Élysées, ezúttal a narrátor Swann asszonnyal találkozik a Diadalívnél: „Mivel tudtam, hogy Swann asszony kijön egy órára a Liget fasorába, nem messze az Étoile tértől és attól a helytől, amelyet akkoriban a csak hírből ismert gazdagokat megbámulni odacsődülők miatt a »Lepukkantak klubjának« hívtak, és mert hétköznap ilyenkor nem voltam szabad, kicsikartam szüleimtől, hogy vasárnaponként jóval később ebédeljek, mint ők, negyed kettőkor, és előtte járjak egyet. Ezt sosem hagytam ki egész májusban, mivel Gilberte vidéken volt a barátnőinél. Déltájban értem a Diadalívhez.” 1969-ben a Jardins des Champs-Élysée-n áthaladó sétányt Proust emlékére Allée Marcel Proustnak nevezték el.

Proust több alkalommal ült fel a vonatra a Gare Saint-Lazare-on, hogy Cabourg-ba utazzon, amikor az ottani Nagyszállóban vakációzott, ez az Az eltűnt időben Cabourg Balbec néven szerepel. Proust korában a vonat a Saint-Lazare pályaudvarról Lisieux-t és Mézidont érintve érkezett Cabourg-ba. A regénybeli Balbec ennél bonyolultabb útvonalon volt elérhető, mivel Proust a menetrendben szereplő állomásokhoz más városneveket is hozzátett, pusztán azért, mert kedvelte azokat a helyeket. A Virágzó lányok árnyékában című kötetben olvassuk a Saint-Lazar pályaudvarról: „Sajnos e csodás helyszínek, a pályaudvarok, ahonnan távoli úti cél felé indulunk, egyben tragikus helyek is, mert habár itt megy végbe a csoda, amelynek hála a korábban csak gondolatainkban létező vidékek életünk színterévé lesznek, ugyanezért viszont le kell mondanunk arról, hogy a váróteremből kilépve hamarosan megint arra az otthonos szobára leljünk, ahol még az imént voltunk. Fel kell hagynunk minden reménnyel, hogy este saját lakásunkban fekszünk le, ha egyszer elhatároztuk, hogy betesszük a lábunkat a bűzös barlangba, ahonnan a rejtélyek világába jutunk, a nagy üvegtáblás hangárok egyikébe, amilyen a Saint-Lazare pályaudvar is, ahová a balbeci vonathoz mentem, s amely olyasfajta hatalmas, nyers és drámai veszélyekkel terhes eget tárt a nyitott hasú város fölé, mint Mantegna vagy Veronese egyes, szinte párizsian modern égboltjai, amelyek alatt csak valamely szörnyű és ünnepélyes aktus mehetett végbe: vonatindulás vagy a Keresztfa felállítása.”

Proust és Az eltűnt idő szereplőinek kedvelt kávéházai

A ma is működő Café de la Paix gyakran látta vendégül Proustot, aki pár perc alatt ért oda a boulevard Haussmannon lévő lakásából. Az eltűnt időben Robert de Saint-Loup d’Orléans herceggel vacsorázik a neves étteremben: „Több behívott katonánál, akik más csapatoknál szolgáltak, gazdag, fiatal polgároknál, akik az arisztokrata társaságot csak kívülről láthatták, belsejébe nem jutottak, az, ami felkeltette bennük Saint-Loup jelleme iránt a rokonszenvet, azzal a tekintéllyel párosult, amit az ő szemükben a fiatalember azért is élvezett, mivel gyakran, szombat este, amikor szabadságra mentek Párizsba, látták, hogy ott vacsorázik a Café de la Paix-ben, együtt Uzés herceggel és Orléans királyi herceggel.”

A Szajna bal partján lévő, ma is működő Lapérouse étterem már XIV. Lajos uralkodása idején is működött A 19. században olyan hírességek látogatták, mint Maupassant, Zola, Musset, Hugo, Balzac, Offenbach, Clemenceau vagy Rodin.

Proust is törzsvendége volt a vendéglőnek, itt udvarolt Laure Haymannak, a Párizs-szerte ismert kurtizánnak. A nő egy szalont működtetett, amit Proust is látogatott. Az irodalomtörténészek szerint Laure Odette de Crécy egyik modellje lett. Ezt az állítást maga Proust cáfolta az asszonyhoz írt utolsó levelében. A vendéglőről pedig így írt a Swannék oldalában: „Voltak napok, amikor Swann nem otthon kuksolt, hanem egy viszonylag közeli étteremben ebédelt, amelyet korábban a jó konyhájáért becsült, de ahová mostanság csak olyasfajta titokzatos és bohó okból ment, melyet regényesnek szokás nevezni, mégpedig azért, mert ugyanúgy hívták, mint Odette utcáját, Lapérouse-nak.”

Ugyanebben a kötetben olvashatunk a Café Angalais-ról is, ami a Boulevard des Italiens és a rue Marivaux sarkán állt. Amikor az intézményt megnyitották, még csak kocsisok és cselédek látogatták. A második császárság idején egész Európában a legismertebb kávéház és étterem lett. Az eltűnt idő és a Virágzó lányok árnyékában című kötetekben Françoise, a család szakácsnője úgy emlegeti a kávéházat, mint egy kitűnő, hagyományos éttermet, „egy jó kis polgári konyhával”. A Swannék oldalában Odette anélkül távozik Verdurinék szalonjából, hogy megvárná, míg Swann megérkezik, aki kétségbeesetten keresi Odette-et, és megfordul a Café Anglais-ben is: „Swann elvitette magát az utolsó éttermekbe is; csakis a boldogság hipotézisét gondolta el higgadtan; most már nem titkolta izgatottságát, hogy milyen drága számára ez a találkozás, és jutalmat ígért a kocsisának, ha sikerrel járnak, mintegy benne is felébresztve a siker vágyát, amely az övéhez társulva elérhetné, hogy bár Odette már hazament aludni, mégis ott teremjen az egyik körúti étteremben. Elment egészen a Maison Dorée-ig, kétszer is benézett Törtömhöz, és miután ott sem találta, épp a Café Anglais-ból jött ki nagy léptekkel, riadt arccal, hogy visszaszálljon a kocsijába, amely az Olasz körút sarkán várta, amikor egy, az ellenkező irányból érkező alakba ütközött: Odette-be, aki elmagyarázta, hogy mivel Prévost-nál nem talált helyet, a Maison Dorée egy beugrójában költötte el kései vacsoráját, ahol Swann nem vette észre, s most éppen a kocsijához tartott.” Az iménti idézetben említett La Maison Dorée a 20 boulevard des Italien alatt működött, és fél évszázadon át Párizs egyik legelőkelőbb és legdrágább kávéháza volt. A 21 rue Royan alatti Brasserie Webert, amely művészek, írók, újságírók találkozóhelye volt, Proust is előszeretettel látogatta. Léon Daudet, író, újságíró és politikus így írt a Salons et Journaux című lapban Prousttal való találkozásáról: „7 óra ½-kor megérkezett a Weberbe egy sápadt, őzike szemű fiatalember, lelógó barna bajuszát rágva és morzsolgatva, gyapjúsálba burkolva. Olyan volt, mint egy kínai csecsebecse. Egy fürt szőlőt kért és egy pohár vizet, majd közölte, hogy most kelt fel, náthás, vissza fog feküdni, és bántja a zaj. Nyugtalanul, majd maliciózusan körbetekintett, megelégedetten elnevette magát és ott maradt.”

Proust leglátogatottabb étterme a Vendôme téren lévő, 1898. június 1-jén megnyílt Ritz szállodában volt, amelynek tulajdonosai a svájci származású Marie-Louise és César Ritz. A megnyitóra Proust is hivatalos volt. Elragadtatással tekintett körül a földszinten lévő Pszükhé szalonban, ahol a meghívottak gyülekeztek, párizsi előkelőségek, arisztokraták, hercegek, hercegnők, grófok. A megnyitó utáni napon a Le Figaro így számolt be az eseményről: „A Ritz egy turista szálloda? Nem inkább egy főúr háza Párizs azon negyedében, ahol a legtöbb ember és a legkevesebb zaj van.” A Ritz szállóval egyetlen párizsi szálló sem tudott vetekedni. Ötszáz alkalmazottjával, vendégeivel csaknem mitológiai legendává nőtte ki magát az évek során. Egész Európában egyedülálló hírnévre tett szert. Proust Ernest Hemingway, Jean Cocteau, Gabriella Chanel és a híres fotós, Robert Capa voltak legnevesebb vendégei. A szálloda tulajdonosnője, Marie-Louise Ritz szerint a fiatal Proust egy „kis, félénk, ideges kis farkas” volt. Proust, aki azelőtt több elegáns párizsi étterembe járt vacsorázni, mint a Madeleine téren lévő Larue, a rue Duphot utcai Prunier, átpártolt a Ritzbe. Esténként későn, éjfél körül érkezett a szállodába, és egy különteremben vacsorázott Paul Morand íróval, aki csodálta Az eltűnt idő stílusát. Proust nagyon egyszerű ételeket evett: sült csirke, natúr sült hal citrommal, répás marhahús, csokoládé- és eperfagylalt, italként pedig a jeges sör volt a kedvence. „A Ritz személyzete olyan figyelmes, hogy otthon érzem magamat, és itt kevésbé vagyok fáradékony” – írta Proust barátjának, de Guiche hercegnek. A szálloda főpincérével, Olivier Dabascat-val össze is barátkozott, gyakran tett vele sétákat a Bois de Boulogne-ban. Olivier mesélt az írónak a vendégek különös szokásairól, és ezek a történetek azután ilyen vagy olyan formában bekerültek Az eltűnt időbe. Proust több fogadást is adott a Ritzben. 1907. július 1-jén vacsoravendége volt többek közt Gaston Calmette, a Le Figaro igazgatója, Gabriel Fauré, az író kedvenc zeneszerzője és Anna de Noailles, író és költő. A különleges vacsora után Proust háromszáz frank borravalót adott a személyzetnek, amit vendégei eltúlzottnak találtak. André Maurois szerint Proust azért rendezett fogadásokat, hogy információkat gyűjtsön a regényéhez.

A Ritz szállót Proust több alkalommal név szerint is megemlíti Az eltűnt időben. Tudjuk, hogy sofőrjével Odil Albaret-vel hozatta kedvenc fagylaltjait a Ritz szállóból. A fogoly lány című kötetben egy hosszú leírásban idézi fel a Ritz fagylaltjainak ízét: „Ami a fagylaltokat illeti (mert nagyon remélem, hogy csakis olyanokat hozat, melyeket azokban a divatjamúlt formákban készítenek, amelyek minden elképzelhető építészeti alakzatot utánoznak), valahányszor efféle pogány vagy keresztény templomokból, obeliszkekből, sziklaszirtekből eszem, mintha valami festői földrajz lenne előttem, amelyet előbb elnézegetek, azután pedig a málna vagy a vanília műremekeit frissességgé változtatom a torkomban. […] Úgy találtam, hogy mindez kissé túlságosan jól hangzik, de Albertine is érezte, hogy szerintem jól hangzik, és folytatta, majd egy jól sikerült hasonlata végén megállt egy pillanatra, hogy felnevessen azzal a szép nevetésével, amely az én fülemben oly kegyetlenül csengett, mivel annyira kéjes volt. […] Istenem, bizony félek, hogy a Ritz szállóban csak Vendôme-oszlopokat talál csokoládé- vagy málnafagylaltból, akkor pedig több adag is kell ahhoz, hogy áldozati oszlopoknak vagy pilonoknak látszanak, amelyeket egy fasorban a Frissesség dicsőségére állítottak. Csinálnak málnaobeliszket is, mely hol itt, hol ott bukkan fel szomjúságom perzselő sivatagában, és ha rózsaszín gránitját megolvasztom a torkom mélyén, több enyhet ad, mint maga az oázis (és itt feltört mélyről jövő kacaja vagy az elégedettségtől, amiért ilyen jól beszél, vagy önmaga kicsúfolására, amiért ily hosszú, összefüggő képsorban fogalmaz, vagy, ó jaj! a fizikai gyönyörtől, hogy valami ily finomat, ilyen frisset érez magában, ami érzéki élvezettel ér fel). A Ritz fagylaltszirtjei néha a Rózsa-hegyre emlékeztetnek, ha pedig citromfagylaltról van szó, az sincs kedvem ellenére, hogy – ha emlékmű – formájú szabálytalan és érdes, mint egy elstiri hegy.”

Párizs, a kultúra fővárosa

A Belle Époque idején Párizs, a már elcsépeltnek tűnő kifejezéssel élve, a kultúra fővárosa volt. A körutakon és sugárutakon mintegy száz előadóteremben léptek fel a világ legnagyobb művészei, mint Sarah Bernhardt vagy Réjane, akik Az eltűnt időben majd Berma modelljei lesznek. Az egyik legnépszerűbb műfaj a bohózat, amelynek legfőbb képviselői Georges Courteline és Georges Feydeau. Az utóbbi legsikeresebb vígjátékát – Bolha a fülbe – a magyar színházak is rendszeresen műsorra tűzik. Ebben az időben gombamódra nőttek ki a zenés kávéházak, amelyekben a könnyed szórakozásra vágyó közönség kellemes zene mellett fogyaszthatott kávét és szeszes italokat. A ma is működő látványos szórakozóhelyek leghíresebbje a Belle Époque kezdetén, 1889-ben megnyitott Moulin Rouge volt, de a Folie Bergère és az Olympia is megőrizte népszerűségét. 1906-tól kezdve hatalmas nézőterű mozik nyíltak meg: a l’Omnia Pathé a boulevard Montmartre-on vagy a Gaumont Palace a place de Clichyn, amely 3400 főt befogadó nézőterével akkor a világ legnagyobb mozija volt.