Dr. Daniel J. Siegel

Dr. Mary Hartzell

Kapcsolódás

Gyógyító erő a nevelésben

10., jubileumi kiadás

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe:

DANIEL J. SIEGEL, M. D. and MARY HARTZELL, M. ED. Parenting from the Inside Out – How a Deeper Self-Understanding Can Help You Raise Children Who Thrive,
10TH ANNIVERSARY EDITION WITH A NEW PREFACE BY THE AUTHORS

jeremy p. tarcher/ penguin, Published by the Penguin Group (USA) LLC 375 Hudson Street, New York, New York 10014

Fordította: Herskovits András

Borító grafika: Szűcs Édua

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Herskovits András, 2023

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-473-3 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Török Ágnes

Szerkesztő: Török Tünde

Lektor: Ambrózy Noémi

Nyomdai előkészítés: Szabó László

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2023

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Gyermekeinknek
az örömért és a bölcsességért, amit az életünkbe hoznak,
és a szüleink iránti nagyrabecsülésünk jegyében
az élet értékes ajándékáért és mindazért, amit tőlük tanultunk

Tartalom

Előszó a 10., jubileumi kiadáshoz

Bevezetés

A gyermeknevelés belülről építkező megközelítése

Kik vagyunk?

Kapcsolatépítés és önmagunk megértése

A könyvről

Gyermeknevelési szemlélet

1. fejezet Ahogyan emlékezünk: élményeink formálnak azokká, akik vagyunk

Bevezetés

Cipővásárlás

Hagyd abba a sírást!

Az emlékezés formái

A feloldás

Továbblépés

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

2. fejezet Ahogyan a valóságot észleljük: élettörténetünk megalkotása

Bevezetés

A tudás módjai

A narratívák és a jobb, illetve bal agyféltekés működés vegyítése

Koherencia és integráció

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

3. fejezet Ahogyan érzünk: érzelmek belső és személyközi világainkban

Bevezetés

Kapcsolódás a víz alatt

Érzelmi kommunikáció

Összehangolódás a platánfánál

Miért jelent ekkora kihívást az érzelmi viszonyulás?

Integratív kommunikáció

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

4. fejezet Ahogyan kommunikálunk: kapcsolatteremtés

Bevezetés

Kontingencia és koherencia

A valóság elutasítása

Kommunikációban az agyféltekék

A kommunikációs csatornák megnyitása

Folyamat és tartalom

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

5. fejezet Ahogyan kötődünk: gyermekek és szülők közti kapcsolatok

Bevezetés

Kötődés, gének és fejlődés

Biztonságos kötődések

Bizonytalan kötődések: elkerülés és ambivalencia

Bizonytalan kötődések: szétesés

Különböző kötődések – különböző kommunikációs minták

Adaptációs minták

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

6. fejezet Ahogyan az életünket értelmezzük: a felnőtt kötődés

Bevezetés

Életüket értelmező szülők

Felnőtt kötődés

Kötődési reflexiók

Kérdések a szülői önreflexióhoz

A fejlődés útjain

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

7. fejezet Ahogyan szétesünk, ahogyan épülünk: az alsó út és a felső út

Bevezetés

Az alsó út

Megrekedés az alsó úton

Kiutat találni

A traumák és veszteségek feloldása

A kirakós összeillesztése

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

8. fejezet Ahogyan szét- és újrakapcsolódunk: szakadás és helyreállítás

Bevezetés

A kapcsolódás váltakozó elvesztése és jóindulatú szakadások

Határszabással kapcsolatos szakadások

Toxikus szakadások

A szégyen élménye

Helyreállítás

A helyreállítás kezdeményezése

Gáz és fék

Szülői összeomlás a játékboltban

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

Mentális jóllét és komplexitás

A kapcsolódás és autonómia közti komplex feszültség

Az integráció: egyensúlyozás a differenciálódás és összekapcsolódás között

9. fejezet Ahogyan az elmetudatossághoz eljutunk: együttérző és reflektív párbeszédek

Bevezetés

Szándékosság és tudatos jelenlét

Elmetudatosság

Az elme alkotóelemei

Reflektív párbeszédek

Az együttérzés kultúrájának megteremtése

Belülről építkező gyakorlatok

Reflektorfényben a tudomány

Áttekintés

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

Jegyzetek

Előszó a 10., jubileumi kiadáshoz

Örömmel üdvözlöm az Olvasót a Kapcsolódás – Gyógyító erő a nevelésben című könyv tizedik, jubileumi kiadásában. Annak idején a legújabb tudományos eredmények inspiráltak bennünket a könyv alapjául szolgáló megközelítés megfogalmazására: a gyermek gondozójához való kötődési biztonságának legjobb előrejelzője az lesz, hogy a felnőttnek hogyan sikerül értelmezni a saját gyermekkori élményeit. E fontos tudományos felfedezés gyakorlati alkalmazásának módját akartuk megtalálni, hogy a szülők világszerte közvetlenül profitálhassanak belőle. Az elmúlt évtized során több mint tízezer, a legkülönbözőbb kultúrákban élő, társadalmi és gazdasági hátterű felnőtt és gyermek vett részt ilyen irányú kutatásokban, amelyek eredményei igazolták ezt a döntő fontosságú, belülről kifelé irányuló szülői alapelvet: megérteni az életet a legjobb ajándék, amit a gyermekünknek vagy önmagunknak adhatunk.

A biztonságos kötődés csak egy darabja a nagy fejlődési kirakósnak, amelynek számos tényezője befolyásolja, milyen úton fejlődnek gyermekeink serdülőkké, majd felnőttekké. Bár a biztonságos kötődés egyértelműen a gyermekek rugalmassága és jólléte mellett dolgozik, sok más tényező – például a genetika, a kortársak, az iskolában és a társadalomban szerzett élmények – is fontos szerepet játszik abban, milyenné válnak majd gyermekeink az életben. A kötődés azonban gyermekeink életének olyan tényezője, amelyet mi, szülők, közvetlenül befolyásolhatunk, éppen a „belülről építkezés” alapgondolata jegyében: nem az a döntő, mi történt velünk gyermekkorunkban, hanem az, hogyan értelmezzük ezeket az élményeket és az életünkre gyakorolt hatásukat. E nagy hatású tudományos felfedezésre alapoztuk a könyvünkben megjelenő, lépésről lépésre haladó megközelítést. Ezt követve a szülők és más gondozók nemcsak az általuk gondozott gyermekekhez, de a többi felnőtthöz fűződő kapcsolataikat is optimalizálhatják. Igazi win-win-win forgatókönyv ez: nemcsak a gyermekeinket élteti, de a saját interperszonális kapcsolatainkat, sőt az önmagunkkal való kapcsolatunkat is, hiszen magunk felé is együttérzőbbé válunk.

Mivel egész életünkben fejlődünk, ez a belülről induló utazás életkorunktól függetlenül a hasznunkra válhat. Lelkes visszajelzéseket kaptunk fiatal felnőttektől és idősebb – már a nyolcvanas, sőt kilencvenes éveikben járó – olvasóktól is. Mivel gyermekeink hozzánk való kötődésének milyensége már a legkorábbi éveiktől kezdve befolyásolja fejlődésüket, soha nem késő értelmet adni az életünknek, ezzel is segítve gyermekeinket, legyenek bár kicsik, serdülők vagy akár már felnőttek. Reményeink szerint megközelítésünk tudományos ihletésű, gyakorlatias stratégiát nyújt az olvasónak – egy nagy, támogató ölelés érzésébe burkolva. Sok-sok gondoskodó, praktikus tippet és tudományos tényanyagot is beleszőttünk ebbe a megközelítésbe, hogy segítsük az olvasót élete értelmezésének korántsem mindig könnyű útján. A belülről induló utazás megéri a fáradságot, emellett tanúskodik a világ minden tájáról kapott számos üzenet is, mely szerint ez a könyv a „kedvenc” könyvük. Mi érhetné meg jobban érzelmi energiáink és értékes időnk fókuszálását itt a Földön, mint gyermekeink és önmagunk boldogabb élete? Reméljük, élvezni fogod a könyvet, kedves Olvasó, és tudatod majd velünk is, nálad hogyan vált be!

Dan és Mary

Bevezetés

A gyermeknevelés belülről építkező megközelítése

Gyermekkori élményeink értelmezése alapvető hatással van arra is, hogyan neveljük saját gyermekeinket. Ebben a könyvben arról lesz szó, hogyan befolyásolja önmagunk megértése a szülői szerephez való viszonyulásunkat. Minél mélyebben megértjük magunkat, annál hatékonyabban és élvezetesebben alakíthatjuk kapcsolatunkat a gyermekeinkkel.

Csak önmagunk fejlesztésén és megértésén keresztül teremthetjük meg az érzelmi jóllét és biztonság alapját, amely lehetővé teszi gyermekeink számára a boldogulást. A fejlődéslélektani kutatások egyértelműen bizonyítják, hogy a gyermek szüleihez való kötődésének biztonsága nagyon erősen összefügg azzal, a szülők megértik-e saját korai élettapasztalataikat. A széles körben elterjedt meggyőződéssel ellentétben korai élményeink nem döntik el a sorsunkat. Ha nehéz gyermekkorunk volt, de sikerült feldolgoznunk tapasztalatainkat, akkor a saját gyermekünkkel már nem leszünk ugyanazoknak a negatív interakcióknak az ismétlésére kárhoztatva. Tudományosan is megerősíthető, hogy önmagunk megértése nélkül a történelem valószínűleg megismétli majd önmagát, mivel a családi interakciók negatív mintái nemzedékről nemzedékre adódnak tovább. E könyv célja, hogy segítsen mélyebben megértenünk, hogyan hatott ki az életünkre és szülői magatartásunkra is a gyermekkorunk, és ennek révén segítsen értelmezni az életünket – mind a múltunk, mind a jelenünk tekintetében.

Amikor szülőkké válunk, hihetetlen lehetőséget kapunk személyiségünk fejlődéséhez, hiszen visszakerülünk egy bensőséges szülő-gyermek kapcsolatba, ezúttal más szerepben. Hányszor halljuk szülők szájából: „Soha nem gondoltam volna, hogy ugyanazokat a dolgokat fogom tenni vagy mondani a gyermekeimnek, amelyeket gyermekkoromban bántónak éreztem. És mégis azon kapom magam, hogy pontosan ezt teszem.” A szülők maguk is érzik, hogy ismétlődő, eredménytelen viselkedési mintákban rekedtek, ami nem támogatja azt a szeretetteljes, gondoskodó kapcsolatot, amit a szülői szerep kezdetén elképzeltek. Életük értelmezése azonban megszabadíthatja a szülőket azoktól a múltbeli mintáktól, amelyek a jelenben is fogva tartják őket.

Kik vagyunk?

A két szerző a szülőkkel és a gyermekekkel való munkája során szerzett saját szakmai tapasztalatait adta a könyvhöz: Dan gyermekpszichiáterként, Mary pedig kora gyermekkori és szülőoktatóként dolgozik. Mindketten szülők: Dan gyermekei tizenéves korukat hagyták maguk mögött, Maryéi pedig felnőttek, és már unokái vannak.

Mary több mint negyven éve dolgozik pedagógusként gyermekekkel és családokkal; vezet egy óvodát, tanít gyermekeket, szülőket és pedagógusokat, valamint egyéni tanácsadás keretében is foglalkozik szülőkkel. Munkaterületeinek mindegyike bepillantást enged számára a családok életébe, és sokrétű tudással vértezi fel a sokszor ijesztő kihívásokat támasztó szülői feladattal járó csalódásokról és örömökről. Szülőképző kurzusain Mary számára egyértelművé vált, hogy a szülők hatékonyabb döntéseket tudnak hozni gyermekeik nevelése során, ha lehetőségük van saját gyermekkori élményeikre reflektálni.

Mary és Dan úgy ismerkedtek meg, hogy Dan lánya a Mary vezette óvodába járt, ahol alapértéknek számított a gyermekek méltóságának és érzelmi tapasztalatainak tiszteletben tartása csakúgy, mint a kreativitás támogatása a gyermekek, szülők és pedagógusok körében. Dan a szülői munkaközösség tagjaként tartott néhány előadást az agy fejlődéséről a szülőknek és a nevelőtestületnek. Mary és Dan rájöttek, mennyi közös pont van a gyermekneveléshez való hozzáállásukban – és innen már csak egy ugrás volt egy integrált szeminárium létrehozása.

Dan fejlődéstudomány iránti érdeklődése és gyermekpszichiáterként végzett munkája kiegészítette Mary nevelői tapasztalatait. Dan több mint két évtizede dolgozik az elme, az agy és az emberi kapcsolatok megértéséhez a tudományágak széles skáláját egybefogó integrált fejlődéstudományi keret megalkotásán. A tudományos perspektíváknak ez a konvergenciája „interperszonális neurobiológia” néven mára számos, a mentális egészségre és az érzelmi jóllétre fókuszáló szakmai oktatási programba beépült. Dan The Developing Mind: Toward a Neurobiology of Interpersonal Experience (A fejlődő elme: Az interperszonális tapasztalatok neurobiológiája felé; Guilford Press, 1999/2012) című könyvének megjelenésekor a Mary és Dan integrált kurzusain részt vevő szülők lelkes visszajelzései inspirálták őket arra, hogy közösen vágjanak bele az új könyv megírásába. A szemináriumon részt vevő szülők közül sokan kiemelték, mennyit segítettek nekik ezek a gondolatok önmaguk megértésében és a gyermekeikkel való tartalmas kapcsolat kiépítésében, és maguk sürgették oktatóikat: „Igazán írhatnának valamit együtt, hogy mások is részesülhessenek abból az izgalmas tudományból és bölcsességből – és energiából –, amit a szemináriumunkra hoztak!”

Minket is izgatott örömmel tölt el, hogy megoszthatjuk olvasóinkkal ezt a megközelítést. Reméljük, a könyv élvezetes és közérthető módon közvetíti a kapcsolatápolás és az önismeret művészetéről és tudományáról szóló néhány gyakorlati gondolatot – és főként reméljük, a szülőket és gyermekeiket egyaránt hozzásegíti, hogy minden nappal egyre több örömöt találjanak egymásban.

Kapcsolatépítés és önmagunk megértése

Gyermekeink fejlődésére meghatározó hatással van, ahogyan velük kommunikálunk. Az érzékeny, kölcsönös kommunikációra való képességünk táplálja a gyermek biztonságérzetét, és ezek a bizalommal teli, biztonságos kapcsolatok segítenek a gyermekeknek jól teljesíteni életük számos területén. Az, hogy képesek leszünk-e gyermekeink biztonságérzetének érdekében hatékonyan kommunikálni, főként azon múlik, hogy tudtuk-e értelmezni saját életünk korai eseményeit. Életünk értelmezése teszi számunkra lehetővé saját gyermekkori élményeink integrálását és élettörténetünk részeként való elfogadását, legyenek azok pozitívak vagy negatívak. Nem változtathatjuk meg, mi történt velünk gyermekkorunkban, de azon változtathatunk, ahogyan ezekről az eseményekről gondolkodunk.

Az életünkről való másfajta gondolkodás azt jelenti, hogy tudatosan éljük meg élményeinket – köztük az érzelmeinket és érzékeléseinket is –, és rálássunk, hogyan befolyásolják a jelent a múlt eseményei. Ha megértjük, hogyan emlékezünk és hogyan látjuk – a minket körülvevő világ részeként – saját magunkat, az segíthet megértenünk, hogyan hat a múlt továbbra is az életünkre. Hogyan segíthet eddigi életünk értelmezése a gyermekeinknek? Ha megszabadulunk múltunk korlátaitól, azzal gyermekeinknek spontán és szoros kapcsolatokat kínálhatunk, lehetővé téve a fejlődésüket. Azzal, hogy elmélyítjük a saját érzelmi tapasztalataink megértésének képességét, gyermekeinkhez is empatikusabban tudunk viszonyulni, elősegítve ezzel önmaguk megértését és egészséges fejlődésüket.

Reflexió hiányában a történelem gyakran ismétli önmagát: a szülők ki vannak téve annak, hogy gyermekeiknek a saját múltjukból származó egészségtelen mintákat adják tovább. Életünk megértése megszabadíthat minket az egyébként szinte kiszámítható helyzettől, amelyben ugyanazt a kárt okozzuk gyermekeinknek, amit gyermekként mi elszenvedtünk. A kutatások egyértelműen kimutatták, hogy gyermekeink hozzánk való kötődését befolyásolja, ami fiatal korunkban velünk történt, hacsak fel nem dolgozzuk és meg nem értjük ezeket az élményeket. Életünk értelmezésével elmélyíthetjük az önmegértés képességét, és koherenciát teremthetünk érzelmi tapasztalataink, a világról alkotott nézeteink és a gyermekeinkkel való interakcióink között.

Egy gyermek teljes személyiségének fejlődését nyilvánvalóan sok minden befolyásolja – többek közt a genetika, a temperamentum, a fizikai egészség és az élmények. A szülő-gyermek kapcsolatok a gyermek kialakuló személyiségét közvetlenül formáló korai tapasztalatoknak nagyon fontos részét jelentik. Az érzelmi intelligencia, az önbecsülés, a kognitív képességek és a társas készségek erre a korai kötődési kapcsolatra épülnek, amelynek természetét közvetlenül befolyásolja, hogyan reflektáltak életükre a szülők.

De bármilyen alaposan értettük is meg magunkat, gyermekeink akkor is a saját útjukat fogják járni. Bár mélyebb önmegértésünkkel biztos alapot nyújthatunk nekik és támogathatjuk fejlődésüket, annak eredményét nem garantálhatjuk. Kutatások bizonyítják, hogy már egyetlen pozitív kapcsolat a gyermek életében az élet kihívásaival való megbirkózáshoz elengedhetetlen reziliencia forrását jelenti. A gyermekeinkkel való pozitív kapcsolat felépítéséhez pedig nyitottaknak kell lennünk a saját fejlődésünkre is.

A reflektálás folyamatában saját életünk narratívájának koherenciáját is növelhetjük, és a gyermekünkkel való kapcsolatunkat is javíthatjuk. Senkinek sem volt „tökéletes gyermekkora”, de vannak, akiknek másoknál több megpróbáltatást jelentő élményben volt részük – de még akiknek igen megterhelő múltbeli élményeik vannak, azok is képesek lehetnek feloldani ezeket a problémákat, és tartalmas, örömteli kapcsolatokat alakíthatnak ki a gyermekeikkel. Izgalmas kutatási eredmény, hogy azok a szülők is, akiknek nem voltak „elég jó szüleik”, sőt akár kifejezetten traumatikus gyermekkoruk volt, képesek lehetnek értelmezni az életüket és egészséges kapcsolatokat kialakítani. A gyermekeink szempontjából a múltunknál sokkal fontosabb, hogyan tudtuk feldolgozni és megérteni az akkor történteket. A változás és a fejlődés lehetősége egész életünkben megmarad.

A könyvről

Ez nem egy „hogyan csináljuk” típusú útmutató; ez egy „hogyan működünk” könyv, amelyben újfajta bepillantást nyerhetünk a gyermeknevelésbe olyan folyamataink vizsgálatával, mint például, hogyan emlékezünk, érzékelünk, érzünk, kommunikálunk, kötődünk, értelmezünk, hogyan távolodunk el, majd kapcsolódunk újra össze, és hogyan reflektálunk gyermekeinkkel együtt belső élményeik természetére. A szülő-gyermek kapcsolati kutatások legújabb eredményeit azok szintén frissen feltárt agykutatási hátterével integrálva ismerhetjük meg. Tapasztalásunk és kapcsolódásunk tudományos alapjainak vizsgálatával olyan új perspektívához jutunk, amely segíthet elmélyíteni önmagunk, gyermekeink és az egymással való kapcsolataink megértését.

A fejezetek végén található Belülről építkező gyakorlatok a belső megértés és az interperszonális kommunikáció új lehetőségeinek felfedezését szolgálják. Az általuk támogatott reflexiók már nem egy szülőnek segítettek elmélyíteni jelen- és múltbeli élményeik megértését és javítani a gyermekeikkel való kapcsolataikat.

Tovább mélyítheti reflexiónkat és önismeretünket, ha naplót vezetünk a gyakorlatok során szerzett tapasztalatinkról. Az írás segíthet kibontani elménkben a múlt gubancait, és felszabadíthat, hogy jobban megérthessük magunkat. A naplónkba kerülhetnek rajzok, eszmefuttatások, leírások, történetek – bármi, amit csak szeretnénk. Vannak, akik egyáltalán nem szeretnek írni, inkább a magányos reflektálást vagy egy baráttal való beszélgetést részesítik előnyben; mások mindennap szeretnek írni a naplóba; megint mások akkor, ha egy élmény vagy érzelem motiválja őket. Tegyük azt, amit mi a legjobbnak érzünk. A gyakorlatok értékét a nyitott hozzáállás és az átgondolt reflexió adja.

A fejezetek végén található Reflektorfényben a tudomány című részek a gyermeknevelés szempontjából releváns kutatási eredmények különböző aspektusairól nyújtanak bővebb információt az érdeklődő olvasónak, de a könyv fő részét alkotó gondolatok megértéséhez és alkalmazásához nem elengedhetetlenek. A könyvben szereplő számos fogalom tudományos alapjairól kínálnak bővebb, mélyreható, reményeink szerint elgondolkodtató és hasznos információkat olvasóbarát tálalásban. A Reflektorfényben a tudomány blokkok mindegyike kapcsolódik a főszöveghez, de attól és a többi blokktól függetlenül, önmagában is olvasható. Az összes reflektorfény-blokk elolvasása interdiszciplináris betekintést nyújt a gyermeknevelés szempontjából releváns tudományos aspektusokba.

Egy tudományos szólás szerint „a szerencse a felkészült elmére mosolyog”. A fejlődéstudománnyal és az emberi élményekkel kapcsolatos tudás segít gyermekeink és saját magunk érzelmi életének mélyebb megértésében. Olvashatjuk a reflektorfény-blokkokat az egyes fejezetek után, vagy tallózhatunk közöttük a könyv főszövegének végigolvasása után, egyszóval szabadon választhatjuk a saját egyedi tanulási stílusunkhoz legjobban igazodó megoldást.

Gyermeknevelési szemlélet

Ez a könyv a belső megértés és interperszonális kapcsolódás alapelvein nyugvó gyermeknevelési szemléletre ösztönzi az olvasót. A szülő-gyermek kapcsolatok e megközelítésének sarkalatos pontjai a tudatos jelenlét, az élethosszig tartó tanulás, a válaszadási rugalmasság, az elmetudatosság és az örömteli élet.

Tudatos jelenlétünk

A gondoskodó kapcsolatok középpontjában a tudatos jelenlét áll. Amint a neve is mutatja, ezzel az attitűddel a jelen pillanatban élünk, tudatában vagyunk saját gondolatainknak és érzéseinknek, és nyitottak vagyunk gyermekeink gondolataira és érzéseire is. Az a képesség, hogy világosan látjuk magunkat belülről, lehetővé teszi, hogy mások számára is teljes mértékben jelen legyünk, és tiszteletben tartsuk mindenki egyéni élményeit. Nincs két ember, aki pontosan ugyanúgy látja a dolgokat. A tudatos jelenlét tisztelettel viszonyul minden elme egyéniségéhez. Amikor szülőként teljes mértékben és tudatosan vagyunk jelen, azzal lehetővé tesszük gyermekeink számára önmaguk maradéktalan megtapasztalását a pillanatban. A gyermekek a velük való kommunikációnk módjából tanulnak önmagukról. Ha a múlt dolgozik bennünk vagy a jövő miatt aggódunk, akkor fizikailag jelen lehetünk ugyan a gyermekeinkkel, de mentálisan nem. A gyermekeknek nincs szükségük rá, hogy minden percben teljes mértékben elérhetők legyünk, de az interakciók során igénylik a jelenlétünket. Szülőként a tudatos jelenlét a cselekedeteink szándékosságát jelenti, amelynek révén a gyermekünk érzelmi jóllétét szem előtt tartó céltudatossággal irányítjuk a saját viselkedésünket. A gyermekek világosan érzékelik a szándékosságot, és jól érzik magukat a szüleikkel folytatott céltudatos interakciókban. Mélyebb éntudatuk és kapcsolatteremtő képességük a velünk való érzelmi kapcsolódásokban fejlődik ki.

Élethosszig tartó tanulás

Gyermekeink fejlődési lehetőséget és egyben kihívást is jelentenek számunkra a saját gyermekkorunkból visszamaradt gondjaink vizsgálatához. Ha az ilyen kihívásokat tehernek éljük meg, a gyermeknevelés kellemetlen házimunkává válhat – ám ha igyekszünk tanulási lehetőségként tekinteni ezekre a pillanatokra, akkor a továbbfejlődés lehetőségét tartogatják számunkra. Az élethosszig tartó tanulás szemlélete révén nyitott elmével járhatjuk a gyermeknevelés felfedezőútját.

Elménk egész életünk során fejlődik. Minthogy az elme forrása az agy tevékenysége, az agykutatás eredményei hozzájárulhatnak önmagunk megértéséhez. A neurológia új, izgalmas felfedezése, hogy az agyban az ember egész élete során keletkeznek új szinapszisok, sőt bizonyos területein új idegsejtek is! A neuronok közötti összeköttetések határozzák meg a mentális folyamatok felépülését – az összeköttetéseket pedig élményeink alakítják, vagyis kimondhatjuk, hogy az elmét a tapasztalat formálja. Az interperszonális kapcsolatok és az önreflexió elősegítik az elme folyamatos fejlődését; szülőségünk a tanulás folytonos lehetőségét kínálja, mivel új és állandóan fejlődő nézőpontokból reflektálunk élményeinkre. Szülőként arra is lehetőségünk nyílik, hogy gyermekeink kíváncsiságát táplálva, őket a világ felfedezésében támogatva nyitott szemléletet alakítsunk ki bennük. A gyermeknevelés összetett és gyakran kihívásokkal teli interakciói lehetőséget adnak gyermekeink és önmagunk számára is, hogy a növekedés és fejlődés új lehetőségeit teremtsük meg.

Válaszadási rugalmasság

A szülők előtt álló egyik legnagyobb kihívás, hogy tudjunk rugalmasan reagálni. A válaszadási rugalmasság az elme azon képessége, hogy a legkülönfélébb mentális folyamatok – például impulzusok, elképzelések, érzések – között rátaláljon egy értelmes, nem automatikus válaszreakcióra. Automatikus reakció helyett az egyén képes lehet reflektálni egy helyzetre, és szándékoltan megválasztani a megfelelő cselekvési irányt. A jutalmazás késleltetésének és az impulzív viselkedés gátlásának képességét is magában foglaló válaszadási rugalmasság a „térdreflex” jellegű reakciók ellentéte. Ez a képesség az érzelmi érettség és az együttérző kapcsolatok sarkalatos pontja.

Bizonyos körülmények között a válaszadási rugalmasság csökkenhet. Ha fáradtak, éhesek, frusztráltak, csalódottak vagy dühösek vagyunk, képtelenné válhatunk a reflexióra, és korlátozódhat a viselkedésünk megválasztásának képessége. Elragadhatnak bennünket a saját érzelmeink, és elveszíthetjük a rálátásunkat. Ilyenkor nem tudunk már tisztán gondolkodni, és nagy a veszélye, hogy túlreagáljuk a dolgokat, amivel fájdalmat okozunk a gyermekeinknek.

Gyermekeink mellett sokszor kihívást jelent számunkra rugalmasnak maradni és megőrizni érzelmi egyensúlyunkat. Nem könnyű megteremteni az egyensúlyt a rugalmasság és a gyermek életének strukturáltsága között sem, de a szülők megtanulhatják, hogyan érhetik el és hogyan táplálhatják gyermekeikben is a rezilienciát azáltal, hogy interakcióikban rugalmas válaszadási mintát nyújtanak. Amikor rugalmasak vagyunk, van választásunk, milyen viselkedést valósítunk meg, milyen szülői megközelítést és értéket képviselünk; tudunk proaktívak lenni, nem csupán reaktívak. Válaszadási rugalmasságunk birtokában kezelni tudjuk érzelmeink széles skáláját, és át tudjuk gondolni, hogyan reagáljunk, miután figyelembe vettük a másik nézőpontját. Ha a szülők képesek rugalmasan reagálni a gyermekükre, valószínűbb, hogy a gyermekben is kifejlődik a rugalmasság.

Elmetudatosság

Az elmetudatosság az a képesség, amellyel érzékeljük a magunk és mások elméjét. Elménk a különféle tárgyak és gondolatok reprezentációit hozza létre: „lelki szemeinkkel láthatjuk” például egy virág vagy egy kutya képét, noha a fejünkben nincs növény vagy állat, csak egy, az adott tárgyról szóló információkat tartalmazó, idegrendszeri impulzusokból összeálló szimbólum. Az elmetudatosság az elme azon képességétől függ, amely önmagáról – az elméről – alkot mentális szimbólumokat. Ez a képesség lehetővé teszi számunkra a mások és a saját magunk gondolataira, érzéseire, érzékelésére, érzeteire, emlékeire, meggyőződéseire, attitűdjeire és szándékaira – vagyis az elme alapvető alkotóelemeire – való fókuszálást, amelyeket érzékelve megérthetjük gyermekeinket és önmagunkat.

A szülők gyakran az élmény felszíni (és nem az elme mélyebb) szintjeire figyelve reagálnak gyermekük viselkedésére. Előfordulhat, hogy mások viselkedését nézve csak a cselekedeteiket látjuk, az azokhoz vezető belső, mentális folyamatok nélkül. A viselkedés mögött azonban mindig ott van a motiváció és a cselekvés gyökereinek mélyebb szintje: maga az elme. Az elmetudatosság segítségével az élmények felszíni szintjénél mélyebbre fókuszálhatunk. A gyermekeikkel az elme szintjére fókuszáló szülők az érzelmi megértés és az együttérzés fejlődéséhez járulnak hozzá. Ha gyermekeinkkel a gondolataikról, emlékeikről és érzéseikről beszélgetünk, azzal az önmegértéshez és a szociális készségeik fejlesztéséhez szükséges alapvető interperszonális élményeket biztosítunk számukra.

Az elmetudatosság lehetővé teszi a szülők számára, hogy az általuk észlelhető alapvető jelzéseken keresztül „lássák” gyermekeik elméjét. A verbális, azaz szóbeli információ a kommunikációnak csak egy részét képezi. A szemkontaktus, arckifejezés, hangszín, gesztusok, érintés, testtartás, valamint a válaszadási időzítés és intenzitás nonverbális üzenetei szintén rendkívül fontos elemei a kommunikációnak, sőt ezek a nonverbális jelzések közvetlenebbül árulkodhatnak belső folyamatainkról, mint a szavaink. A nonverbális kommunikációra való érzékenység segít jobban megértenünk gyermekeinket, és lehetővé teszi számunkra, hogy figyelembe vegyük nézőpontjukat, és együttérzéssel viszonyuljunk hozzá.

Örömteli élet

Gyermekünk pozitív éntudatának kialakulásához elengedhetetlen, hogy örüljünk neki, és osztozzunk vele annak felfedezésben, mit jelent élni és személynek lenni egy csodálatos világban. Ha tisztelettel és együttérzéssel viszonyulunk önmagunkhoz és gyermekeinkhez, gyakran az élet közös élvezetét gazdagító új perspektíva lehet a jutalmunk. A mindennapok élményeinek felidézése és a rájuk való reflektálás megteremti az összetartozás és a megértés mély érzését.

A szülő engedhet gyermeke hívásának, hogy lassítsanak le, és értékeljék együtt mindazt a szépséget és kapcsolódást, amelyet az élet nap mint nap kínál. A túlhajszolt szülők gyakran túlságosan feszültnek érzik magukat a családi időbeosztás minden részletének irányításához. A gyermekeknek örülni kell és értékelni őket, nem menedzselni! Sokszor az élet problémáira koncentrálunk az előttünk álló örömök és tanulási lehetőségek helyett. Miközben túlságosan lefoglal minket, hogy miket tegyünk a gyermekeinkért, arról megfeledkezünk, milyen fontos, hogy egyszerűen csak velük legyünk és velük együtt vegyünk részt a közös fejlődés csodálatos élményében. Az örömteli szülő-gyermek kapcsolatok záloga, hogy megtanuljunk osztozni az élet szépségében.

Amikor szülőkké válunk, gyakran gyermekeink tanítóinak tekintjük magunkat, de hamarosan rájöhetünk, hogy ugyanúgy ők is a mi tanítóink. E bensőséges kapcsolatban múltunk, jelenünk és jövőnk új értelmet nyer, miközben a közös életünket gazdagító élmények sokaságát osztjuk meg egymással, és ugyanilyen emlékeket teremtünk. Reméljük, könyvünk sikeresen segíti majd olvasóink fejlődését személyiségként és szülőként is, hogy a gyermekeikkel való kapcsolatuk egész életük során tovább mélyülhessen.

1. fejezet
Ahogyan emlékezünk: élményeink formálnak azokká, akik vagyunk

Bevezetés

Amikor szülők leszünk, saját gyermekkori tapasztalatainkat hozzuk magunkkal, s ezek befolyásolják, hogyan neveljük gyermekeinket. A teljesen fel nem dolgozott élmények feloldatlan, betokozódott gondokat hagyhatnak maguk után, amelyek hatással vannak arra, milyen reakciókat adunk a gyermekeinknek – annál is inkább, mert a szülő-gyermek kapcsolatokban könnyen előkerülnek az efféle problémák. Ha pedig ez történik, a gyermekeinknek adott válaszaink gyakran jelentkeznek erős érzelmi reakciók, impulzív viselkedés, észlelésünk torzulása vagy akár testi érzetek formájában. Az elme ilyen intenzív állapotaiban viszont többé-kevésbé lehetetlenné válik a világos és rugalmas gondolkodás, ami komolyan érinti a gyermekeinkkel való interakcióinkat és kapcsolatunkat. Ilyenkor nem úgy cselekszünk, amilyen szülők lenni szeretnénk, és gyakran magunk sem értjük, miért „hozza ki belőlünk a legrosszabbat” a szülői szerep. A múltunkban gyökerező gondok befolyásolják a jelenünk valóságát, és akkor is közvetlen hatással vannak a gyermekeinkkel való interakcióinkra és élményeinkre, ha az eredetükkel nem vagyunk tisztában.

Szülői szerepünkbe magunkkal hozzuk saját érzelmi poggyászunkat, amely megjósolhatatlanul bezavarhat a gyermekeinkkel való kapcsolatunkba. A hátramaradt problémák vagy feloldatlan traumák a múltban és a korai életszakaszokban előforduló veszteségek nehéz és érzelmileg jelentős élményekben gyökerező, fontos múltbeli témákat érintenek. Az ilyen problémák – főleg, ha nem reflektáltunk rájuk és nem integráltuk őket önmagunk megértésébe – a jelenben is hatással lehetnek ránk. Ha például anyánk gyakran ment el hazulról búcsú nélkül, hogy ne kelljen a sírásunkat hallania, azzal alááshatta a bizalmunkat, különösen a lehetséges szeparáció időpontjaiban, amikor elveszettséget, fenyegetettséget éltünk át. Miután anya elment, anélkül hogy mi tudtunk volna erről, esetleg kerestük, és felzaklatott a távolléte. Még stresszesebbé tehette a helyzetet, ha a ránk ügyelő felnőtt ragaszkodott hozzá, hogy ne sírjunk. Ez esetben nem pusztán anyánk elvesztésének és árulásának érzése kavarhatott fel, de mivel nem volt másik felnőtt sem, aki odafigyeléssel és megértéssel fordult volna felénk, aki ebben a nehéz helyzetben együttérzően kapcsolódott volna hozzánk, nem nyílt semmiféle módunk az érzelmi distressz feldolgozására sem. Egy hasonló történet a múltunkban gondot okozhat, és egy sor különféle érzelmi reakciót válthat ki bennünk szeparációs helyzetekben, amikor már mi magunk vagyunk a szülők. Könnyen felébredhet bennünk régi elhagyatottságunk érzése, és emiatt esetleg nehezünkre esik elválni a gyermekünktől. Ezt a diszkomfortot a gyermekünk is érzi rajtunk, sőt az elválás kellemetlen érzetét fokozó veszélyérzetet ébreszt benne. Végül pedig a saját kiskori történetünkből fakadó érzelmi válaszok és viszontválaszok láncreakciója indul be. Reflexió és önmagunk megértése híján, pusztán az „itt és most”-ban természetesen csak az elválás „normális” nehézségeként éljük meg az érzelmi reakcióknak ezt az özönét, míg önmagunk megértése kikövezheti az utat az ilyen régről maradt problémák feloldásához.

Az efféle érzelmi zárványok gyakran befolyásolják szülői viselkedésünket, szükségtelen frusztrációt és konfliktusokat okozva nekünk és gyermekünknek egyaránt. Lássuk, milyen problémát okozott egy hasonló helyzet Marynek szülőként és gyermekként is!

Cipővásárlás

Szülőként több különféle gyermekkori zárványomat fedeztem fel, amelyek hatással voltak a gyermekeimmel való kapcsolatomra, és nemegyszer lehetséges jó élményektől fosztottak meg minket. Ilyen volt a cipővásárlás is. Rá kellett jönnöm, hogy rettegve figyelem, ahogy a két fiam elnyűvi a tornacipőjét, mert ez azt jelenti, hogy el kell vinnem őket a cipőboltba. Ők maguk imádtak új cipőt kapni, és – mint a legtöbb gyermek – már jó előre izgatottan várták a kiruccanást. Adott volt tehát egy örömteli program lehetősége (hiszen a gyermekek általában szeretnek cipőt választani), mégsem lett soha jó élmény.

A fiaim kinézték maguknak a nekik tetsző cipőt; szóban én magam is erre bátorítottam őket. Utána azonban, bármilyen lelkesek voltak is a választásuk miatt, én nekiálltam tönkretenni az élményt a cipők színét, árát, méretét vagy bármilyen más, eszembe ötlő tulajdonságát érintő kételyeimmel, míg csak a lelkesedésük lassan ki nem hunyt, és át nem adta a helyét az oly ismerős „…amit te akarsz, Anyu, mindegy, nekem jó lesz” attitűdnek. Aprólékosan összevetettem az egyes párak előnyeit egymással, és sok-sok huzavona után végül mindannyian kimerülten léptünk ki szerzeményeinkkel az üzletből. Az új cipő fölötti izgatott örömet maga alá temette az élmény kellemetlen összessége.

Újra meg újra így viselkedtem, bár nem szándékosan, sőt az üzletből kijövet gyakorta bocsánatot kértem érte a gyermekeimtől, és számomra elkerülhetetlenül érzelmi konfliktus lett a vége. „Holmi cipők miatt… – korholtam magam –, milyen nevetséges!” Miért ismételgettem újra meg újra egy olyan mintázatot, amin nyilvánvalóan szerettem volna változtatni?

Egy szép napon, a soron következő kiábrándító vásárlást követően, a szemmel láthatóan elszomorodott hatéves fiam megkérdezte: „Amikor te voltál gyerek, nem szerettél új cipőt kapni?” A „Nem” válasz mindent elborító árként söpört végig az egész testemen, ahogy felidéztem gyermekkorom frusztrációval teli cipővásárlásait.

Kilencen voltunk testvérek. Mivel ennyi gyermeknek kellett cipőt venni, anyám mindig az árleszállításokat kereste, abból is lehetőleg a nagyokat, ahol hatalmas tömeg nyüzsgött és az árak a szája íze szerintiek voltak. Soha nem mentünk kettesben vásárolni, hiszen mindig hárman-négyen voltunk, akiknek egyszerre volt éppen cipőre szüksége. Így tehát a vevőktől zsúfolt kiárusításokon keresgéltem a soron következő pár cipőimet, ahol tudtam, hogy aligha találom meg pont azt, amit szeretnék. Balszerencsémre a lábméretem is tökéletesen átlagos volt, így kiárusítások idején már csak igen szerény választékkal kellett beérnem. Nem sok lehetőségem volt, és rendszerint valami újba szerettem bele, ami nem volt a leárazottak között – és amit anyám holtbiztosan meg is vétózott.

Aztán ott volt a nővérem, akinek „különlegesen keskeny” lába volt, és mindig megvehette, amit csak akart, hiszen az ő mérete úgyis csak ritkán került leárazásra. Mellőzöttnek éreztem magam, dühös voltam, és még azt is megkaptam, hogy örüljek, amiért ilyen könnyű az én lábamra megfelelőt találni. Mire anyánk mindannyiunknak megvette a megfelelőt, rendesen kimerült és ideges lett. Döntésképtelensége és a pénzköltés feletti aggodalma is kiteljesedett, és ideges lettem a viselkedése miatt. A sokféle érzelem átcsapott a fejem felett, és már csak arra vágytam, hogy hazainduljunk végre és az egész vásárlásból szabadulhassak. Az élmény lehetősége, hogy válasszak valamit, ami csak az enyém, tönkre volt téve.

És íme, évekkel később jómagam a cipővásárlásnak ugyanezt a mentális modelljét tudtam nyújtani a fiaimnak: azt a szorongást, amit gyermekként én átéltem. A vásárlás után anyámat túlságosan lefoglalta, hogy szerzeményeinkkel együtt mindannyiunkat beszuszakoljon a kocsiba; nem tudott rám figyelni, hogy meghallgassa vagy akár csak észrevegye a cipőbolti rossz élményemet. Annak köszönhetően, hogy a fiam kérdése tudatosította bennem, fel tudtam idézni a saját korai élményeimet és szorongásomat, amely most hatással volt a gyermekeimmel való viselkedésemre és megakadályozta, hogy a közös vásárlás élvezetes élmény legyen. Nem a jelenben megélt, hanem a sok múltbeli cipővásárlás volt az, ami a viselkedésemet befolyásolta; érzelmi zárványokra reagáltam.

A feloldatlan problémák hasonlóak az érzelmi zárványokhoz, csak szélsőségesebbek. Rombolóan hatnak úgy a belső életünkre, mint interperszonális kapcsolatainkban. Az ilyen feloldatlanságok gyakran a múltban átélt tehetetlenség, védtelenség, kétségbeesés, veszteség, rettegés, esetleg árulás elsöprő, mély érzéseiben gyökereznek. Erre is a szeparáció szolgálhat például, de ezúttal szélsőségesebb körülmények között. Ha egy kicsi gyermek anyja hospitalizálódik egy hosszabb depressziós periódusban, és a gyermekre hol ez, hol az vigyáz, a pici a veszteség és kétségbeesés mély érzését fogja átélni, és a szeparáció jóval később is szorongással töltheti el, torzítva a képességét, hogy felnőttként egészséges módon tudjon elválni a saját gyermekétől. Sőt, szülőként nehezére eshet a gyermekéhez kapcsolódni is, miután a maga gyermekkori kötődése derékba tört, mert nem kapott segítséget. Amikor a gyermekből anélkül lesz szülő, hogy lehetősége lett volna feldolgozni ezeket az ijesztő korai élményeit, az érzelmi, viselkedési, percepciós és testi emlékek továbbra is betolakodnak az életébe. Az ilyen feloldatlan problémák komolyan károsíthatják a szülő-gyermek kapcsolatot.

Szülőként különösen ki vagyunk téve annak, hogy stresszhelyzetekben a múltunkban átéltek alapján reagáljunk – mint például Dan esetében, aki egy rég elfeledett, feloldatlan problémájával szembesült nem sokkal azután, hogy apa lett.

Hagyd abba a sírást!

Valahányszor a csecsemő fiam vigasztalhatatlanul bömbölt, engem megdöbbenésemre elfogott a pánik, eltöltött valami zsigeri rettegés. A türelem és megértés forrása helyett türelmetlen lettem és rémült.

Próbáltam magamba pillantani, hogy megértsem ezeket az érzéseimet. Eszembe jutott, hogy babakoromban talán hosszú ideig nem törődtek vele, ha sírtam. Nem emlékeztem rá közvetlenül, de tudtam, hogy a kisgyermekkori felejtés normál folyamata megakadályozza, hogy tudatosan felidézzem életem ilyen korai szakaszának élményeit. Mindenesetre nem volt más egyéb elfogadható magyarázatom erre a pánikra.

Valahogy így tudtam ezt magamnak megfogalmazni: „Gyermekként minden bizonnyal rettegéssel töltött el a saját sírásom. Kénytelen voltam alkalmazkodni az érzéshez, hogy el akarnak hagyni. A fiam sírása most az akkori félelmeimet ébreszti fel, és én a hozzájuk kapcsolódó pánikot élem át.” Sokat és alaposan törtem ezen a fejemet, de semmi nem igazolta vissza a történet hiteles voltát – sem érzetek, sem érzelmek, sem viselkedésbeli impulzusok. Másképp fogalmazva, ez a narratíva semmiféle nonverbális emléket nem hívott elő. Ugyanígy a magyarázat a legcsekélyebb mértékben sem változtatott a pánikon. Úgy gondoltam, még ez sem jelenti szükségszerűen azt, hogy a magyarázat nem igaz, csak nem nyújt fogódzót a megértés felé vivő utamnak ezen a pontján.

Egy nap éppen én voltam a kicsi fiammal, mikor rázendített. Úgy éreztem, esélyem sincs megnyugtatni őt, és kezdett eltölteni a pánikszerű késztetés, hogy elmeneküljek – majd eszembe jutott egy kép. Először csak mint valami teljesség érzése a fejemben, a pánik kezdett fókuszálódni, nem volt már mindenre kiterjedő, majd egy belső látvány bukkant fel bennem, viaskodva azzal, amit kifelé láttam. Egyszerre láttam befelé és kifelé, és a két kép egyre hasonlóbbnak tűnt, valahogy úgy, mintha egy filmet kétszer vettek volna fel ugyanarra a szalagra. Ha behunytam a szemem, a külső látvány eltűnt és a belső vált tisztán kivehetővé.

Egy vizsgálóasztalon fekvő kisgyermeket láttam, amint összeráncolt, vörös arcán a rettegés kifejezésével bömböl torkaszakadtából. Gyermekorvos gyakornoktársam tartotta mozdulatlanul a kis testet, míg nekem nem volt szabad meghallanom a gyermek ordítását, nem nézhettem az arcát sem. A helyiséget láttam – egy kórházi gyermekügyelet vizsgálója volt, ahova vérvételre kellett bevinnünk a gyermekeket. Éjszaka volt, és minket, ügyeleteseket ehhez a kisfiúhoz keltettek fel, hogy megállapítsuk, miért lázas a gyermek. Magas láza volt, és nekünk kellett tőle vért venni, hogy meg lehessen szüntetni a fertőzést.

Az UCLA Egészségügyi Központban – ahogy minden tankórházban – súlyosan beteg gyermekek voltak. Közülük sokan már tapasztalt kórházlakók voltak, ám ez nem csökkentette félelmeiket. A gyakori vérvétel állandósította ezt az érzést, és eközben még a vénáikat is szétroncsolta. A társammal együtt minden éjjeli ügyeletben kellett vért vennünk, és ezúttal nekem kellett csinálnom.

Mikor a gyermek karhajlatában futó véna már olyan heges, hogy nem lehet belőle levenni a vért, másik vénát kell keresni, és olykor több helyen, többször is próbálkozni kell, míg rátalálunk. Felosztottuk magunk között, mikor ki kezelje a fecskendőt, ki tartsa a gyermeket. Be kellett zárnunk a fülünket, megkeményíteni a szívünket, nem nézni a gyermekarcra kiülő rettegést, nem érezni a kezünkre pergő könnyeket, nem hallani a fülünkben visszhangzó sikoltásokat.

De aznap hallottam őket. A vér nem jött, másik helyet kellett keresnem a tűvel. „Csak még egyszer” – mondtam a gyermeknek, aki nem hallott engem, vagy ha hallott is, nem érthette. Küzdött a magas lázzal, a rosszulléttel, a félelemmel, kapálózott, bömbölt, nem lehetett megnyugtatni.

Kinyitottam a szemem; folyt rólam az izzadság, a kezem remegett. A hat hónapos kicsi fiam még mindig sírt – és én is.

Ez az emlék valósággal sokkolt engem. Addig nem sokat gondoltam a gyermekorvosi gyakornokévekre, legfeljebb úgy, hogy „na, az jó év volt, de jó, hogy túl vagyok rajta”. Az emlék felbukkanását követő napokban sokat járt az eszem ezeken a képeken, és néhány közeli barátommal és kollégámmal is megosztottam az élményt. Valahányszor az ügyeleti éjjelekről kezdtem beszélni, csomóba ugrott a gyomrom, a kezeim megfájdultak, és úgy éreztem, mintha influenzás lettem volna. Amikor az emlékképekhez értem, elborított a kisgyermekekkel átélt jelenetek kétségbeesése és félelme. Mintha elmerültem volna az emlékben: „Nem nézhetek a gyermekre, a vért kell levennem.” Igyekeztem elfordítani a tekintetemet, nemcsak az emlékben, hanem a barátaimmal beszélve is. Szégyelltem magamat, bűntudatom volt, amiért fájdalmat okoztam. Felidéződött a pánik, amit éjjelenként már akkor el kellett nyomnom, amikor csipogni kezdett a személyhívó. Nem volt idő arról beszélni, mennyi fájdalmat éltek át ezek a gyermekek és mennyire rettegtek tőlünk. Nem volt lehetőség reflektálni rá, milyen félelmetes és megterhelő volt mindez számunkra is. Csinálni kellett, és ha megálltunk volna megbeszélni, utána túl fájdalmas lett volna folytatni.

Miért nem jött felszínre ez a trauma éveken át, egészen a fiam születéséig mint emlék, mint viselkedés vagy akár testi érzet? Ez a kérdés az emlékek előhívását és a feloldatlan traumatikus emlékek tárolását érinti. Néhány tényező valószínűbbé teszi egy adott emlék felidéződését: ezek közé tartoznak az emlékhez kötődő asszociációk, az élmény témája vagy magva, az emlékező életszakasza, illetve a rögzülés és a visszaemlékezés időpontjában előállott interperszonális kontextus és egyéni lelkiállapot.

A családunkban én voltam a legkisebb, tehát a fiam születéséig nem volt kisgyermek az életemben – és így az orvosi gyakorlat óta nem is voltam vigasztalhatatlanul bömbölő baba jelenlétében. Amint egy térben találtam magamat egy kitartóan síró kicsivel, arra a pánik volt az érzelmi reakcióm. Ezt a pánikot tekinthetjük egy nonverbális érzelmi emléknek, amelyet a síró gyermek társaságának kontextusa aktivált. Amint jelentkezett a pánik, elmém emlékezési mechanizmusa először a saját életemben keresgélt, és nem talált semmit. Nem volt tematikus narratív emlékem, amelyikkel a gyermekgyógyászati gyakorlat összefonódhatott volna. Az az év „buli volt, elmúlt”, és tudatosan nem reflektáltam rá. Aztán jött a visszaemlékezés.

Gyakran oka van, hogy a traumatikus élmények miért nem úgy dolgozódnak fel, hogy később könnyen előhívhatók legyenek. A trauma során a túlélési adaptáció része lehet, hogy figyelmünket az élmény borzalmas vonatkozásai helyett máshová fókuszáljuk. Az is előfordulhat, hogy a trauma során bekövetkező túlzott stressz és hormonelválasztás közvetlenül gátolja az agy azon részeinek működését, amelyekre a saját élmények emlékrögzítésénél szükség van. A trauma után a csak nonverbális formában tárolt részletek hajlamosak kellemetlen, mélyen felkavaró érzelmeket kiváltani.

Empatikus kapcsolódásom a gyermekek félelméhez a kórházban igen megterhelő élményt jelentett. Az az év olyan intenzív volt, a munka olyan igénybe vevő, a betegek száma olyan magas, a váltások olyan gyorsak, a betegségek olyan súlyosak, ami tűrő- és alkalmazkodóképességemet a végsőkig igénybe vette; szégyen és bűntudat kínzott, amiért fájdalmat és félelmet okozok a gyermekeknek. A gyakorlat végeztével mondhattam volna magamnak: „Oké, és most idézzük fel a sok fájdalmat, amit azoknak a beteg gyermekeknek okoztam.” Ehelyett nem reflektáltam a gyermekgyógyászati gyakorlat egy évére, hanem a traumatológiával folytattam a tanulmányaimat.

Gyakornokként igyekeztünk kerülni, hogy belegondoljunk pácienseink passzivitással, tehetetlenséggel, védtelenséggel teli élményeibe – inkább magunkat tekintettük, mint aktív, cselekedni képes és jogosult, sérthetetlen egészségügyi dolgozókat. A gyermek védtelensége fenyegetést jelentett arra az aktív, habár nem tudatos erőfeszítésünkre, amellyel a tulajdon sérülékenységünk és tehetetlenségünk érzésétől próbáltunk megmenekülni. Visszatekintve már látom, hogy a kicsik sebezhetősége lett az ellenségünk. Gyakran nemigen tudtunk mit tenni szörnyű betegségeik gyógyításáért, és mivel képtelenek voltunk segíteni, csak tovább növelte bennünk a bánat és kétségbeesés érzését.

Abban a könyörtelenül kimerítő évben a ragályok, a kézzelfoghatóan jelen való halál és a kétségbeesés ellen küzdöttünk. Szükségünk volt rá, hogy a tehetetlenség tudatát száműzzük az elménkből, különben összeomlottunk volna. A sebezhetőség a legyőzhetetlen gonosz, a ragály ellen érzett haragunk céltáblájává vált.

Ez a feloldatlan probléma akkor jelentkezett, amikor sérülékeny, újdonsült szülő voltam, és intenzív, szégyenletes válaszreakciót éltem meg a fiam sírására és védtelenségére (amelyeket majdhogynem elviselhetetlennek éltem meg), és a tulajdon érzésemre, hogy képtelen vagyok őt elcsitítani. Szerencse a rosszban, hogy – ha fájdalmasan is – önreflexió révén képes voltam mindezt a saját feloldatlan problémámnak látni és nem a fiam hiányosságának. Miután ezt megértettem, már könnyedén el tudom képzelni, hogyan vezethet a tehetetlenséggel szembeni érzelmi intolerancia olyan szülői viselkedéshez, amely a gyermek védtelenségét veszi célba és a gyermeket támadja érte. A legjobb szándékoktól vezérelt, szerető szülőként is tele lehetünk olyan régi védekező reflexekkel, amelyek elviselhetetlenné teszik számunkra gyermekeink ilyen vagy olyan élményeit. Innen eredhet a „szülői ambivalencia”. Amikor a gyermek élete kiváltja bennünk az elviselhetetlen érzelmet, ha képtelenek vagyunk azt tudatosan kezelni és megtalálni a helyét a saját életünkben, akkor fennáll a kockázata, hogy a gyermekünkben sem fogjuk tudni elviselni. Az ilyen intolerancia pedig vakká tehet minket a gyermekünk érzelmeire, s ha azokat figyelmen kívül hagyjuk, gyermekünk elszakadhat a saját valóságától és érzelmeitől. Az is lehetséges, hogy intoleranciánk olyan asszertívebb formában nyilvánul meg részünkről, mint az ingerlékenység vagy akár a direkt, habár nem szándékolt támadás a gyermek tehetetlen és védtelen lelkiállapota ellen. A gyanútlan kicsi ezen a ponton ellenséges válaszreakciók címzettjévé válik, amelyek összefonódnak belső identitásával, és közvetlenül károsítják azt a képességét, hogy tolerálja ugyanezeket az érzelmeket önmagában.

Ha érzelmi zárványaink vagy feloldatlan problémáink vannak, döntő fontosságú, hogy időt és figyelmet nem kímélve reflektáljunk a gyermekeinknek adott érzelmi válaszreakciókra. Önmagunk megértésével a gyermekeinknek adjuk meg az esélyt, hogy kifejlesszék magukban a vitalitás érzését, és szabadon, korlátok és félelmek nélkül megélhessék saját érzelmi világukat.

Az emlékezés formái

Miért vannak bennünk feloldatlan problémák és érzelmi zárványok? Miért befolyásolják a jelent múltbeli események? Valójában hogyan hat agyunkban, amit átéltünk? Miért módosítják múltbeli események jelenlegi percepcióinkat, és alakítják azt is, hogyan konstruáljuk meg a jövőnket?

Az emlékezetkutatás izgalmas válaszokat kínál ezekre az alapvető kérdésekre. Agyunk az élet első pillanatától kezdve képes a neuronok, vagyis a saját alapelemei közti kapcsolatok megváltoztatásával válaszolni az élményekre. A neuronkapcsolatokból épül fel az agy struktúrája, és tudomásunk szerint ez a hálózat jelenti a tapasztalatok és élmények tárolásának óriási kapacitású eszközét, de a struktúra határozza meg az agy funkcionalitását is, az agy funkcionalitása pedig az elmét. Habár a genetikai információ szintén meghatározó az agy anatómiájának alapvető aspektusaiban, mégis élményeink alakítják ki az egyedi neuronkapcsolatokat és formálják minden egyén agyának alapszerkezetét. Tehát élményeink közvetlenül alakítják az agy szerkezetét, ezáltal létrehozva az egész lényünket meghatározó elmét.

Az emlékezet az élményekre adott agyi válaszreakció módszere, amelynek révén új kapcsolatokat hoz létre. Ezen belül két alapvető mód van, amelyek az emlékezet kétféle – implicit, illetve explicit – formáját eredményezik. Az implicit emlékezet érzelmeket, viselkedési válaszokat, percepciót eredményező konkrét agyi idegpályákat hoz létre, és valószínűleg ezek kódolják a testi érzeteket is. Az implicit memória az emlékezet korai, nonverbális formája, amely már születésünkkor is és egész további életünk során jelen van. Elménk mentális modellek alapján generalizálja az ismétlődő élményeket. Ha például a kisbaba megnyugvást és vigaszt érez, amikor az anyja válaszol a fájdalmára vagy szomorúságára, akkor az általa generalizált modellnek megfelelően anyja jelenléte jóllétet és biztonságérzetet fog neki nyújtani. A jövőben a kellemetlen közérzet aktiválni fogja az anyjával való kapcsolatának mentális modelljét, és a gyermek őt fogja keresni megnyugtatásért. Kötődési kapcsolataink befolyásolják, hogyan látunk másokat – és magunkat is. A kötődési személyekkel való ismétlődő tapasztalataink alapján elménk a magunkról és másokról is alkotott képünket is befolyásoló modellt épít. A fenti példában a gyermek biztos és reszponzív személynek látja az anyját, önmagát pedig olyannak, aki hatást tud gyakorolni környezetére és el tudja érni saját szükségleteinek kielégítését. Ezek a modellek a percepcióinkat becsatornázó szűrőket jelentenek, amelyek meghatározzák, milyen válaszreakciókat formálunk meg a világ felé. E szűrőmodelleken keresztül alakítjuk ki a ránk jellemző észlelést és létet.

Az implicit memória izgalmas jellemzője, hogy az implicit emlékek felbukkanását olyannyira nem kíséri az emlékek „felidézése”, hogy az egyén nincs is tudatában, hogy az eközben megélt belső élménye a múltból ered. Így az érzelmek, viselkedések, testi érzetek és észlelési interpretációk és az egyes nem tudatos mentális modelleken alapuló előítéletek befolyásolhatják a jelenbeli élményt is – úgy a percepciónkat, mint a viselkedésünket –, anélkül hogy tudatában lennénk: a múlt vezérel minket. Különösen elképesztő, hogy agyunk minden tudatos odafigyelés nélkül képes rögzíteni az implicit emlékeket – vagyis implicit memóriánkba úgy tudunk rögzíteni elemeket, hogy nem kell tudatosan gondolnunk rájuk.

Első születésnapunk után agyunk hipokampusznak nevezett része újfajta idegpályákat épít ki, amelyek az emlékezet második fő formájának, az explicit memóriának az alapját fogják képezni. Az explicit memória két összetevőből áll: a szemantikus, avagy ténymemóriából, amely nagyjából másfél éves korban válik számunkra elérhetővé, és az önéletrajzi memóriából, amely nem sokkal a második születésnapunk után kezd kialakulni. Az önéletrajzi memória előtti korra esik a gyermekkori amnézia időszaka: egy kultúrafüggetlen, általános fejlődéstani jelenség, amelynek semmi köze a traumákhoz, ellenben valószínűleg összefügg azzal a ténnyel, hogy az agy egyes részei még nem érték el a kellő érettségüket. Az implicit memóriától eltérően, az explicit memória aktiválódását az emlékezés belső élménye is kíséri. Az explicit memória mindkét formájánál tudatos odafigyelésre van szükség az emlék rögzítéséhez is.

1. ábra: Az emberi agy metszete, a közepétől a jobb oldal felé nézve

Az ábrán jelöltünk néhány, az emlékezésben kulcsszerepet betöltő részt, így az amigdalát (implicit érzelmi emlékek feldolgozása), a hipokampuszt (explicit emlékek) és a prefrontális kérget (explicit önéletrajzi emlékezet). Az összefüggő élettörténetekhez (ahogyan azt a következő fejezetben láthatjuk), mindkét agyféltekéből vett információkra szükség lehet, ami a kérgestest (Corpus callosum) segítségével valósul meg.

* Az árnyékolt terület mutatja, hol helyezkedik el a hipokampusz az agytörzs túlsó részén. A hipokampusz csúcsánál helyezkedik el az érzelmeket feldolgozó amigdala; mindkét egység a középvonalat mutató metszetünk széle felől elhelyezkedő középső halántéklebeny része.

Az önéletrajzi memória különleges tulajdonsága, hogy az én és az idő tudatát is igényli, ezért az agy megfelelő részének a második betöltött életév körül bekövetkező, kellő érettségére van szükség, hogy megtörténhessen az emlékezésnek ez a formája. Az agynak ezt a részét nevezzük prefrontális kéregnek, mivel az agy felszíni rétegének, a neocortexnek legelöl levő részén helyezkedik el. A prefrontális kéreg rendkívüli fontosságú egy sor különféle folyamat – köztük az önéletrajzi memória, az éntudat, a válaszreakciók rugalmassága, az elmetudatosság és az érzelmek – szabályozása szempontjából. Ezek éppen azok a folyamatok, amelyeket a kötődés alakít ki. A prefrontális kéreg fejlődését a jelek szerint alapvetően befolyásolják az interperszonális élmények – ezért vannak olyan jelentős hatással életünkre korai kapcsolataink. Agyunk e fontos integráló részének fejlődése mindazonáltal egész életünk során folytatódhat, így mindvégig adott a lehetőség a változásra.