A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lisa Mosconi, PhD: The XX Brain. The Groundbreaking Science Empowering Women to Maximize Cognitive Health and Prevent Alzheimer’s Disease

Avery, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2020

Az előszót írta Maria Shriver

Első kiadás

Copyright © 2020 by Lisa Mosconi

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © dr. Kelemen László, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Gerhes Gábor

A nőknek, akiket az agyuk tett azzá, akivé lettek

ELŐSZÓ

Az Alzheimer-kór lánya vagyok.

Édesapámnál, Sargent Shrivernél 2003-ban diagnosztizálták az Alzheimer-kórt, és 2011-ben hunyt el a betegségben. A sors különösen éles elmével áldotta meg – egy nagyszerűen felhangolt hangszerrel, amelyet csodáltunk, és amely ösztönzően hatott ránk. Bénítóan fájdalmas volt látni, hogy ez a két lábon járó emberi lexikon egyszer csak nem ismeri fel a kanalat vagy a villát, és nem jut eszébe a nevem – ahogy a sajátja sem.

Az Alzheimer-kórral küzdő édesapám, később édesanyám sztrókja (a demenciák erős kockázati tényezője) késztetett arra, hogy segítsek megtalálni az ember lényegét megsemmisítő elbutulás, a demencia ellenszerét.

Tizenöt éve harcolok a frontvonalban az Alzheimer-kór ellen. Aktivistaként és újságíróként azért dolgozom, hogy felhívjam a figyelmet a betegségre, és megvédjem Amerika leendő értékes elméit. Felszólaltam kongresszusi meghallgatásokon, elindítottam a Nők Alzheimer-mozgalmát (Women’s Alzheimer’s Movement, WAM), producerként elkészítettem az HBO díjnyertes dokumentumfilm-sorozatát, az Alzheimer-kórt, gyerekeknek szóló sikerkönyveket írtam a betegségről, és tevékenyen részt vettem a Megmaradt Alice-nek című Oscar-díjas film elkészítésében, amely egy demenciával küzdő nőről szól.

2010-ben az Alzheimer Szövetséggel (Alzheimer’s Association) együttműködésben kiadtam a The Shriver Report: A Woman’s Nation Takes on Alzheimer’s (A Shriver-jelentés: A nők küzdelme az Alzheimer-kórral) című könyvet, amelyben először jelent meg nyilvánosan, hogy az Alzheimer-kóros betegek kétharmada nő. Ez a megdöbbentő tény késztetett arra, hogy a betegség elleni tevékenységemben kiemelt figyelmet szenteljek a nőknek.

Gondoljunk bele abba, hogy minden hatvanötödik másodpercben valakinél felállítják az Alzheimer-kór diagnózisát. Ezeknek az új eseteknek mintegy kétharmada nő – miközben még mindig nem tudjuk, hogy miért a nők a veszélyeztetettebbek. A 60 év feletti nőknél az Alzheimer-kór kialakulásának kockázata kétszerese az emlőrákénak. Miért nem beszél senki erről, ha ilyen nagy a veszély?

Amerikában 40 millióan gondozzák fizetség nélkül beteg hozzátartozóikat, kétharmaduk nő – és közülük 17 millióan demens betegeket látnak el. Nyilván nem meglepő, hogy világszerte hasonló számokat látunk. Ezek a gondozók olyan nők, akik családtagjukat és/vagy ismerősüket ápolják. Zsonglőrködnek az időbeosztásukkal, hogy el tudják látni a gyermekeiket és a demenciában szenvedő szeretteiket. Utóbbi önmagában is rendkívül megterhelő feladat. Akár a saját egészségüket is kockára teszik. Hogyan tudnának magukkal is foglalkozni, miközben évről évre, nap mint nap ki vannak téve a fizikai megterhelésnek, a stressznek és a munkájukkal járó lelki fájdalomnak?

A WAM-ban végzett tevékenységem oroszlánrészét ezeknek a kérdéseknek szentelem. A mozgalom egyik legfontosabb küldetése a nők felvilágosítása a megsemmisítő betegség rájuk leselkedő kockázatairól – de talán ennél is lényegesebb, hogy felvértezzük őket azokkal az információkkal, amelyek segítségével felelősséget vállalhatnak saját életükért, egészségükért és családjukért, és megtanulhatják, hogyan viseljék gondját az agyuknak egy életen át. Támogatjuk a nők Alzheimer-kórját tanulmányozó kutatásokat, és az eredményeket igyekszünk átültetni a gyakorlatba. Az a célunk, hogy olyan színvonalas egészségügyi ellátó központokat hozzunk létre, ahol az emberek – különösen a nők – az orvosoktól és szakemberektől megtanulhatják, hogyan késleltethetik vagy előzhetik meg az Alzheimer-kór kialakulását. Tisztában vagyunk azzal, hogy a betegség eltérő módon jelentkezik a két nemnél, és hogy a nőknél részben mások a kockázati tényezők. Miért ne tudjunk hát meg minél többet a női agyról és az általános egészségi állapottal való kapcsolatáról, hogy olyan módszereket dolgozhassunk ki, amelyekkel kitolhatjuk vagy akár meg is előzhetjük az Alzheimer-kór megjelenését?

Az XX-agy azzal a céllal született meg, hogy utat mutasson nekünk.

Dr. Lisa Mosconi egész szakmai életútját a témának szentelte. Az ő történetére is rányomta a bélyegét az Alzheimer-kór. Lisa nagymamájának három testvére volt: két húga és egy fivére. A három lánytestvér Alzheimer-kórban halt meg, de a betegség a fiútestvért megkímélte. A leépült nagymama mellett Lisa édesanyja látta el az egyre megterhelőbb gondozói munkát, amelyhez lelki szenvedés, stressz és kimerültség társult. Lisa a saját szemével látta, hogyan válogat a betegség, amely kizárólag a nőket érintette a családjában, miközben a gondozói munka zöme ugyancsak rájuk hárult. Ez akkora hatással volt az életére, hogy keresni kezdte a válaszokat, amelyeket ebben a könyvben tár elénk.

Lisa erre a küldetésre tette fel az életét, és ma már sokat tud arról, hogyan védekezhetnek a nők a demenciák ellen – akár másokon akarnak segíteni, akár ők maguk szenvednek a betegségben.

A könyv oldalain kiderül majd, hogy az orvosszakma művelői előtt régóta ismert az agy egészségi állapotának nemek szerinti különbözősége – ezt eddig azzal magyarázták, hogy a nők általában tovább élnek, mint a férfiak. Ma már azonban tudjuk, hogy más tényezők is szerepet játszanak.

Míg a terület kutatói elsősorban az Alzheimer-kóros betegek agyában kialakuló plakkokra és csomókra koncentráltak, Lisa úgy érezte, hogy a nőknél fennálló fokozott veszély hátterében a betegség kockázata és a metabolikus egészség közötti kapcsolat állhat. Az ösztöneire hallgatott, amikor feltételezte, hogy a női nemi hormonok fogékonyabbá tehetnek a kórra. Neki és a hasonlóan gondolkodó tudósoknak köszönhetjük azt a kezdeményezést, amelynek célja a nemi hormonok – és a könyv címét is inspiráló XX-kromoszómapár – nők szervezetére gyakorolt hatásainak megismerése. Mint kiderült, az Alzheimer-kór mellett más elváltozások, köztük a depresszió, a stresszhez társuló kórképek, az autoimmun betegségek és a gyulladások is eltérő gyakorisággal fordulnak elő, ráadásul ezek másként, gyakran drámaibb módon hatnak a nőkre, mint a férfiakra.

Lisával akkor ismerkedtem meg, amikor az Alzheimer-kór megelőzésének egyik vezető szakértője, dr. Richard Isaacson felmérte a kognitív állapotomat. Richard messze megelőzte a korát, amikor a New York-i Weill Cornell Orvostudományi Egyetem Presbiteriánus Kórházában (Weill Cornell and New York-Presbyterian Hospital) elindította prevenciós programját. A WAM 2016 óta támogatja a munkáját, amelynek során tudományos bizonyítékokat keres arra, hogy az életmód változtatásával javíthatók a kognitív funkciók és csökkenthető az Alzheimer-kór kockázata. Ő mutatta be nekem 2017-ben új igazgatóhelyettes munkatársát, akit egy másik kórházból csábított át, mivel tudta, hogy engem kifejezetten a nőkre összpontosító kutatások érdekelnek. Éppen akkoriban jelent meg Lisa első publikációja arról, hogy a női agy a menopauza utáni években fogékonyabb az Alzheimer-kórra. Azóta munkája nagy részében azt vizsgálja, milyen kapcsolat áll fenn fiatalabb nőknél a hormonháztartás és az agy állapota között. Egyike azoknak, akiknek köszönhetően ma már tudjuk, hogy a nőknek nem a változókorban kell elkezdeniük foglalkozni agyuk egészségével, hanem már évtizedekkel korábban. Úttörő munkája miatt felkértük, hogy csatlakozzon a WAM Tudományos Tanácsadó Testületéhez (WAM Scientific Advisory Council), és 2018 óta támogatjuk a kutatásait.

Amikor először készítettem vele interjút a Today (Ma) című televíziós műsorban, mélységesen megdöbbentett, amit mondott: „Világszerte 850 millió nő most érte el vagy hamarosan eléri a menopauzát.” Hadd ismételjem meg: 850 millió nő. Lisa így folytatta: „Mintha nem okoznának elég problémát az alvászavarok, a hőhullámok és a súlygyarapodás, sok nőnél a változókor kezdete egyszersmind a demenciával vívott, élethosszig tartó harc kezdete is.”

Egyértelmű, hogy erre megoldást kell találni.

Társadalmunkban nem tudatosult kellőképpen, hogy nők esetében a hormonális státusz és az egészségi állapotot érintő problémák között hangsúlyos a kapcsolat, és hogy – bizonyos gyógyszerekkel, a terhességgel, a változókorhoz kapcsolódó elváltozásokkal és az alváshiánnyal együtt – mindez az agyat is érinti. Számos, a nők által is használt vényköteles gyógyszer esetében a klinikai vizsgálatokat csak férfiak bevonásával végezték. A velem egykorú nők többségének férfi orvosai vannak, akik – a nőgyógyászok és az endokrinológusok kivételével – nem nagyon beszélnek a hormonokról, a menopauzáról vagy a perimenopauzáról.

A nők fiziológiája egyszerre érdemel és követel csodálatot, tiszteletet és olyan kutatásokat, amelyekkel csak mostanában kezdünk el megfelelően foglalkozni. Talán a nőket könyörtelenül sújtó Alzheimer-járvány okozta válság végre elindítja azt a szemléletbeli változást, amelyre oly régóta várunk.

Dr. Mosconi pontosan ebben a szellemben siet a segítségükre.

Munkája fordulópontot jelentett annak felismerésében, hogy a nők agya érzékenyebben reagál bizonyos életviteli kockázati tényezőkre, mint a férfiaké, amit tovább fokoz az, hogy szervezetükben szélsőségesebben változnak a hormonszintek. Az XX-agy részletesen megismerteti a nőkkel azokat a lehetőségeket, amelyek segítségével egészségesebben élhetnek és megvédhetik a szervezetüket és az elméjüket, emellett ellenállóbbá tehetik az agyukat a menopauza előtt, alatt és után. Lisa megtanítja, hogyan ismerjék fel és értsék meg a rájuk leselkedő kockázatokat. Megtanítja a nőket arra, hogyan állítsák össze egészségük javításának tervét, és kezükbe adja a kulcsot, amelynek a segítségével ki tudják választani a számukra legjobb terápiás lehetőséget. Személyre szabható és célra törő ajánlásaival a nők egyedi programokat valósíthatnak meg, amelyekben felhasználhatják a legújabb tudományos eredményeket. Tudósként tisztában van vele, hogy nem létezik gyors, mindenre alkalmazható megoldás, ezért inkább azt tanácsolja, hogy legyünk aktív résztvevők egészségünk megóvásában.

Az agy ápolását korán kell kezdeni. Türelem kell hozzá. Sok fegyelmet igényel. Ám az eredmények egész életünkben kifizetődnek.

Az agy egészségének kutatásában az egyik legizgalmasabb fejlemény annak felismerése, hogyan lehet személyre szabni azokat az életviteli módosításokat, amelyek kijavítják, megfiatalítják és hosszabb életűvé teszik az idegrendszert. Különösen a nők esetében igaz, hogy ahol a gyógyszerek kudarcot vallanak, ott is lehet még figyelemre méltó eredményeket elérni a nemükre szabott orvosi és életmódi változtatásokkal. Lisa kezdettől fogva ennek a törekvésnek az élvonalába tartozik.

Ezek az ismeretek rendkívül fontosak, mivel az Alzheimer-kór már húsz-harminc évvel a tünetek megjelenése előtt kezdődik. Bár minden életkorban határozott javulást lehet elérni, a megelőzés kulcsa a minél korábban elkezdett beavatkozás. Mai életvitelünk meghatározza a jövőnket. Még azoknak is célszerű változtatniuk az életükön, akiknél eddig az egészség nem volt kiemelt szempont, mert ezzel szó szerint megmenthetik magukat.

Jómagam sokat megfogadtam a könyvben tárgyalt, az agy egészségét javító ajánlásokból. Változtattam az étrendemen, de az valószínűleg még így sem ideális. Többet alszom. Tudatosan törekszem arra, hogy csökkentsem a rám nehezedő nyomást. Mindig edzettem, de most más módszerekkel próbálkozom. Igyekszem kiküszöbölni az életemet megmérgező helyzeteket. Próbálok többet sétálni a természetben, és csökkenteni a technológia szerepét. A spiritualitás a létezésem része. Próbálok minőségi társas életet élni és új dolgokat elsajátítani – mostanában például pókerezni tanulok.

Remélem, hogy az XX-agyból hozzám hasonlóan mások is szert tesznek arra a bölcsességre, amelyet Lisa tálcán kínál. Nekünk, nőknek minden jogunk megvan arra, hogy hozzáférjünk azokhoz a bizonyítékokon alapuló tudományos információkhoz, amelyek birtokában mi, anyák, feleségek, nővérek, lánygyermekek és -unokák azonnal csökkenteni tudjuk a ránk leselkedő kockázatokat, és javíthatjuk kognitív egészségünket. Ideje megtanulnunk, hogyan segíthetünk a szeretteinken, és vértezhetjük fel magunkat azzal a tudatossággal és azokkal az eszközökkel, amelyekkel biztosíthatjuk fizikai és mentális jóllétünket.

Lisának és nekem ugyanaz a szenvedélyünk. Elköteleztük magunkat amellett, hogy felvilágosítsuk a nőket az agy egészségének fontosságáról, és rávezessük őket arra, hogy egységes egésznek lássák saját szervezetüket. Mindenkit arra buzdítunk, hogy álljon ki a nők egészségéért, legyen kíváncsi, képezze magát, tegyen fel kérdéseket, és aktívan keresse a válaszokat, amelyek elengedhetetlenek a jó egészséghez.

Jó lett volna, ha ez a könyv a húszas éveimben kerül a kezembe. Bárcsak minden szülésemnél elmagyarázta volna valaki, milyen kognitív változásokra kell számítanom a terhesség alatt és után. Örültem volna, ha a negyvenes éveimben elmondják egy tanácsadáson, milyen események zajlanak le általában a szervezetemben és az agyamban a következő évtizedek során. Korábban nem jutottam hozzá ezekhez az információkhoz, de most végre megszületett a könyv, amelyből a lányaim és a nők következő generációi reményeim szerint megtanulják, hogyan viseljék gondját az agyuknak – és hogyan csökkentsék az Alzheimer-kór, valamint más demenciák kockázatát.

Gyakran mondogatom, hogy az agyunk a legértékesebb kincsünk. Egész életünkben velünk van, ezért ideje azonnal elkezdeni az ápolását. Valójában már fiatalkorban neki kell állni, de bizonyított tény, hogy sohasem késő elkezdeni – ma sem. Remélem, Lisától megkapják ehhez az ösztönzést, és élvezik majd az utazást, amelynek során megismerik az agyukat.

Maria Shriver

BEVEZETÉS

A nők egészségének helyreállítása

Az egész világon folyamatosan újraértékelik a nők egyenlőségét, amelynek megítélése az amerikai szüfrazsettek és a nők felszabadításáért indított kezdeményezések óta sokat változott. Egyrészt felerősödött a #metoo-mozgalom és létrejött a „lean in”-közösség, másrészt egyre nagyobb az igény arra, hogy a tartós bérkülönbségek ellenére a nők azonos arányban legyenek jelen a munkahelyeken és járuljanak hozzá az otthoni kiadásokhoz. Az újságok naponta felteszik a kérdést, hogy mennyire egyenlők vagy mennyire mások a nők, egyúttal arról cikkeznek, mit jelent nőnek lenni.

Ezt a kötetet a #metoo utózöngéi nyomán kezdtem el írni. A mozgalom annak az új felismerésnek köszönhetően indult, hogy a nőket sokféleképpen kihasználják és bántalmazzák. Ám a kampánynak vannak mélyebb árnyalatai is, hiszen a nőket kevésbé nyilvánvaló negatív hatások is érik – ha nem is bántalmazzák, de sokszor elhanyagolják és elbocsátják, néha szabotálják őket.

Globális szinten hátrányosabb pénzügyi helyzetbe kényszerítik őket azzal, hogy következetesen és általánosan ugyanazért a munkáért kevesebb bért adnak nekik, mint a férfiaknak. Marginalizálják, sőt a világ sok országában egyfajta vagyontárgynak tekintik őket. Intellektuálisan háttérbe szorulnak, mivel a bolygónkon élő 774 millió írástudatlan felnőtt kétharmada nő, és ez az arány az elmúlt húsz évben nem változott. Ezekre az egyenlőtlenségekre mindenütt fény derült, de még nem tudjuk, hoz-e változást a több hang és a hangosabb beszéd.

A nőket több vonatkozásban is a férfiaktól eltérően kezelik, és szomorú, hogy az erről szóló vitában elhanyagolnak egy szívemhez oly közel álló kérdést: a nemek közötti egyenlőtlenséget az egészség és jóllét terén.

Kétségtelen, hogy a nők szociális, pénzügyi és fizikai biztonsága továbbra sem kielégítő, és ugyanígy nem kérdés, hogy veszélyben forog az egészségük. Azt ígérték nekünk, nőknek, hogy „mindent megkaphatunk”, aztán kiderült, hogy ez azt jelenti, „mindent megcsinálhatunk”. De nem egyszerűen csak mindent megcsinálhatunk, hanem ezt kevesebb bérért és elismerésért tesszük, és korántsem meglepő módon a saját egészségünk kárára. Arra tanítanak és buzdítanak minket, hogy a lehető legnagyobb eltökéltséggel próbáljunk minél több labdát a levegőben tartani, mert hát ez a dolgunk!

Hajlamosak vagyunk arra, hogy nagy elvárásokat támasszunk magunkkal szemben, és túlterheljük a szervezetünket és az elménket. A társadalom arra kényszerít minket, hogy erőlködés nélkül, arcunkon széles mosollyal, őrültek módjára zsonglőrködjünk, és közben fél szemmel figyeljük magunkat a tükörben, hogy biztosan „jól nézzünk ki”. Úgy tűnik, hogy az egészség nem fér fel a nőkkel szemben támasztott társadalmi, kulturális és egyéb igények hosszú listájára. Nem kell tudósnak lenni ahhoz, hogy észrevegyük, itt valami nem stimmel.

Ahhoz azonban már tudósnak kell lenni, hogy leleplezzük, mennyire elhanyagolják a nőket orvosilag – gyakran nem ismerik fel a szükségleteiket, félreértik őket vagy egyszerűen nem foglalkoznak velük. Ez nagyrészt annak a ténynek köszönhető, hogy az orvostudomány történetében mindig a férfiak domináltak, így a kutatások nem személyekre, hanem elsősorban a férfiakra összpontosítottak. Számos, hamarosan részletezendő oknál fogva az orvosi beavatkozásokat, a gyógyszerek adagolását és hatásuk modellezését férfiakon kísérletezték ki.

Ez nem összeesküvés-elmélet, hanem annak felismerése, hogy az évszázadok óta alkalmazott alapfeltevések összességében végső soron a „bikinimedicina” oktatásához és gyakorlatához vezettek. Azoknak, akik nem ismerik a kifejezést: történelmi szempontból elmondható, hogy az orvosi hivatás művelői mindig azon az állásponton voltak, hogy a nőket és a férfiakat csak a kis háromszögletű bikini által takart testrészek – a reprodukciós szervek – különböztetik meg egymástól.

Miután ezektől a „részektől” eltekintettek – mintha el lehetne tekinteni –, a legtöbb orvos nemtől függetlenül egyformán diagnosztizálta és kezelte a pácienseit. Ez az egyoldalú hozzáállás ugyanolyan általános és rendkívül destruktív az akadémiai szintű tudományban, mint a kultúra egészében.

A modellből eredő világnézet következtében a nők egészségére vonatkozó elképzelésekhez komoly problémák társulnak. Ha az orvosoknak azt mondják, hogy „a női egészség szemszögéből” tekintsenek nőnemű pácienseikre, valószínűleg mammográfiát kérnek, vagy mintát vesznek a méhnyak nyálkahártyájából, hogy a szövettani vizsgálat kiderítse, rákosak-e. Ugyanilyen elterjedt gyakorlat az ösztrogén és más hormonok szintjének meghatározása vérből. Más szóval: a nők egészsége kizárólag a reprodukciós szervek egészségére korlátozódik. Hadd szögezzem le, hogy a felsorolt eljárások mindegyike világszerte megváltoztatta és jobbá tette nők millióinak az életét. Ám a kapcsolódó kutatások, vizsgálatok és beavatkozások egyenes következménye annak korlátozott értelmezéséből fakad, hogy mi a nő.

Az agy egészsége a nők egészsége

A Weill Cornell Orvostudományi Egyetem női aggyal foglalkozó alapítványának (Women’s Brain Initiative) igazgatójaként és az Egyesült Államok első Alzheimer Prevenciós Klinikájának igazgatóhelyetteseként minden reggel egy bizonyos szalagcímet keresek a sajtóban, de még nem jártam sikerrel. Ez a mindeddig megíratlan történet megkülönböztetett figyelmet szentelne a nők egészségi állapotának egy bikini által nem takart szerv, nevezetesen az agy esetében.

A női agy egészsége az egyik legelhanyagoltabb és legnagyobb aggodalomra okot adó terület, amelyről minduntalan csak a férfiakra összpontosító orvosi paradigma fényében esik szó. A nők egészsége kapcsán ritkán beszélnek az agyukról. A férfi- és a női agy egészségének alakulása ráadásul több vonatkozásban is eltér egymástól, ám erről igen kevés orvos rendelkezik átfogó ismeretekkel.

A munkám során én is alkalmazom a fent említett vizsgálatokat, hogy jobban megértsem és hatékonyabban segítsem a betegeimet. Ám a női agy esetében olyan képalkotó módszerekhez folyamodom, mint a mágnesesrezonancia-leképezés (MRI) és a pozitronemissziós tomográfia (PET), hogy lássam, mi történik a pácienseim fejében, mert az ott zajló folyamatok döntően meghatározzák az egészségüket. Az agyunkra sokkalta nagyobb veszélyek leselkednek, mint az emlőnkre vagy a petevezetékünkre.

Lehet, hogy mindez túlzásnak hangzik, ezért következzen néhány kevéssé ismert statisztikai adat:

•A nőknél kétszer gyakoribb a szorongás és a depresszió, mint a férfiaknál.

•A nőknél több mint háromszor gyakrabban diagnosztizálnak valamilyen autoimmun – köztük az agyat is érintő – kórképet, például szklerózis multiplexet, mint a férfiaknál.

•A nőknél négyszer gyakoribb a migrén és a fejfájás, mint a férfiaknál.

•A nőknél gyakrabban alakul ki meningeóma, az agyhártya alapvetően jóindulatú tumora, mint a férfiaknál.

•A különböző eredetű sztrókok több nővel végeznek, mint férfival.

A kutató ideggyógyász szemüvegén át az is látszik, hogy nagy veszély fenyegeti a kollektív és az egyéni jövőnket. Egy néma, lappangó járvány van kialakulóban, amely súlyos hatást gyakorol a nőkre – és többségüknek fogalma sincs róla.

Támad az Alzheimer-kór

Az Alzheimer-kór a 21. század kísértete. A világ legtöbb régiójában nincs olyan ember, akinek ne lenne személyes tapasztalata a betegségről, amely markába kaparintotta egy szerettét, legyen az szülő, nagyszülő, egy szeretett rokon vagy közeli barát. A személyes történetekben a mélységes fájdalom mellett megjelent egy közös narratíva.

Az agy öregedésével járó kihívások közül semmi sem fogható az Alzheimer-kórhoz, amely a demenciák legelterjedtebb formája, és 5,7 millió ember szenved miatta csak az Egyesült Államokban.1 Ha a gyakorisága a jelenlegi ütemben nő, 2050-re csaknem megháromszorozódik a betegek száma, azaz addigra várhatóan 15 millió amerikai lesz alzheimeres. Ez annyi ember, mint New York, Chicago és Los Angeles lakossága együttvéve. Világviszonylatban az Alzheimer-kóros betegek száma Oroszország és Mexikó lakosságának száma közé várható.

A lényeg: valóságos Alzheimer-járvánnyal nézünk szembe

Ugyanakkor ha a járvány áldozatait nézzük, az adatok nem az egyenlőségről szólnak, és ezt nem árt észben tartanunk. Nem sokan tudják, hogy a betegség epidemiológiája miatt a lakosság bizonyos rétegei sokkal érintettebbek. Az Alzheimer-kór elsősorban a nőket támadja. Egy nyers és riasztó statisztikai adat: napjainkban három Alzheimer-kóros páciens közül kettő nő.

Az Alzheimer-kór a nők esetében ma már ugyanolyan valós fenyegetés, mint az emlőrák. A hatvanas éveikben járó nőknél életük hátralévő részében kétszer nagyobb valószínűséggel alakul ki Alzheimer-kór, mint emlőrák. Mégis az emlőrákot, és nem az Alzheimer-kórt azonosították a nők egyik komoly egészségi problémájaként. Egy 45 éves nő 20 százalékos valószínűséggel lesz később alzheimeres, míg egy férfinál ez az esély mindössze 10 százalék.2 Ezzel nem kisebbítem azt a szenvedést, amelyet a férfiak az Alzheimer-kór miatt átélnek, de nézzünk szembe a realitással, hogy a kór végső soron sokkal több nőt bénít meg.

Az állandósult krízisben ráadásul zömmel a nőkre hárul az ápolás terhe, hiszen többnyire ők vállalják a teljes munkaidős gondozó szerepét. Jelenleg mintegy tízmillió amerikai nő ápolja fizetés nélkül demens hozzátartozóját, miközben igyekszik úrrá lenni az embert próbáló feladathoz társuló érzelmi és pénzügyi problémákon.

Ideje odafigyelnünk a számokra – nemcsak azért, hogy szembenézhessünk a súlyos járvánnyal, hanem azért is, hogy felismerjük és megvizsgáljuk a nők egészségét fenyegető válságot, és reagáljunk rá. Az elmúlt években tudóstársaimmal igyekeztünk kideríteni, miért fogékonyabb a nők agya az Alzheimer-kórra és egy sor más betegségre. Milyen ok állhat a háttérben? Mit tehetünk ellene? Kutatásaink számos gondolatébresztő egzisztenciális és tudományos kérdést vetettek fel – nem utolsósorban azt, hogy eddig miért nem figyeltünk fel a jelenségre.

A jövő megváltoztatásához szembe kell nézni a múlt hibáival

Az emberiség története során bizonyos kórképek eltérő gyakorisággal jelentkeztek a két nem tagjainál. Sokkal rövidebb annak a története, hogyan értettük meg (és értettük félre) az elsősorban a nőket érintő kórképeket. Ismét fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy ezek nem szándékos kísérletek voltak a nők egészségének aláásására, de nem mérlegelték, hogy bizonyos döntések milyen hatással lehetnek a nőkre.

Az 1950-es években és az 1960-as évek elején az orvosok általánosan rendeltek talidomid hatóanyagot tartalmazó gyógyszereket a várandós nők émelygésének enyhítésére. Néhány évvel később kiderült, hogy az ártalmatlannak vélt kezelés több ezer kisbabánál súlyos fejlődési rendellenességeket okozott. Ennek nyomán az Egyesült Államok Élelmiszer- és Gyógyszerügyi Hivatala (United States Food and Drug Administration, FDA) betiltotta a hatóanyag használatát, egyben határozottan javasolták, hogy a gyermekvállalás előtt álló nők addig semmilyen klinikai gyógyszervizsgálatban ne vegyenek részt, amíg a vizsgált gyógyszer biztonságára és hatékonyságára vonatkozó bizonyítékokból egyértelműen ki nem derül, hogy a készítmény nem veszélyes a magzatra.3 Ezzel sokáig kizárták a klinikai vizsgálatok jelentős részéből a pubertás és a menopauza közötti nőket. Ennek eredményeként az újabb gyógyszerekkel kapcsolatban csak kevés nőkre vonatkozó orvosi kutatási adatot szereztek.

Mindennek a tetejébe az állatkísérletekben is a hímekre összpontosítottak, mert úgy vélték, hogy a nemihormon-szintek ingadozása a nőstényeket túl „kiszámíthatatlanná” teszi. A kutatók tehát évtizedeken át hímektől származó sejteken, hím állatokon és férfi pácienseken végezték a vizsgálataikat, és ezekből olyan adatok származtak, amelyek nem (vagy inkonzisztens módon) voltak érvényesek a populáció másik felére. A „normális” azt jelentette, hogy „férfi”.

Végül az 1980-as évek AIDS-járványa állította az első igazi kihívás elé azt a protekcionista szemléletmódot, amelynek alapján a nőket kizárták a kutatásokból. Az aktivisták minden erejükkel igyekeztek rávenni az FDA-t, hogy engedélyezze az AIDS-betegeknek a potenciálisan hatékony kísérleti gyógyszerek használatát. A lassan és nehezen kivívott győzelem nők ezreit mozgósította, akik hasonló bánásmódot követeltek. Kapóra jött, hogy az 1970-es években meredeken nőtt az orvosképzésre felvett nők száma, így kialakult az a csoport, amely hajlandó és képes volt megkérdőjelezni a status quót és a nőket gúzsba kötő egészségügyi szabályozást. A nők a kongresszusban is megerősödtek, és összefogtak az egészségügyben tevékenykedő női szakemberekkel, valamint a nők jogaiért kiálló, egyre hangosabb csoportokkal, hogy elérjék az addigi helyzet felülvizsgálatát. Miért szorítanánk a nők egészségügyi ellátását a szülészeti-nőgyógyászati gyakorlat határai közé? Miért korlátoznánk a nők egészségét javító intézkedéseket az egyébként is gyakran elhanyagolt szülési szabadságra és gyermekgondozási szolgáltatásokra?

A növekvő elégedetlenség hatására a Kormányzati Elszámoltatási Iroda (Government Accountability Office; ez a kongresszusi szervezet árgus szemmel figyel minden szövetségi kiadást) 1990-ben kiadott egy nagy figyelmet kiváltó jelentést, amely szerint a nőket nem vonják be kellőképpen a klinikai kísérletekbe. Az akkoriban végzett átfogó felmérések – köztük az Orvosok Egészségügyi Vizsgálata (Physicians’ Health Study) és a Több Kockázati Tényező Intervenciós Vizsgálata (Multiple Risk Factor Intervention Trial, amelyet az ironikus MR. FIT mozaikszóval emlegettek) – alanyai egytől egyig férfiak voltak. A Kormányzati Elszámoltatási Iroda jelentése annyira meggyőző volt, hogy a Nemzeti Egészségügyi Intézeteknél a nők egészségével foglalkozó kutatási irodát hoztak létre (Office of Research on Women’s Health). Alig néhány évvel később, 1993-ban életbe lépett az úgynevezett revitalizációs törvény, amely kötelezővé tette nők bevonását a humán kutatásokba.

Napjainkban törvény írja elő, hogy a tudósok nőket és férfiakat is tanulmányozzanak a vizsgálataikban, de a két nemet legtöbbször mégsem egymástól elkülönítve, hanem összevonva veszik górcső alá. A begyűjtött adatok összesítése során gyakran eltávolítják a nemi különbségek összes fontos indikátorát. Az így kapott eredményeket tehát óvatosan kell kezelni. Ennek a gyakorlatnak messze nem az intellektuális lustaság vagy a gondatlanság az oka, hanem többnyire az alacsony finanszírozás. Ha a nőket és a férfiakat egymástól függetlenül akarjuk vizsgálni, kétszer annyi páciensre, kétszer annyi időre és kétszer annyi pénzre van szükség. A tudósok zömének nincs más lehetősége, mint hogy kivegye a nemeket az egyenletből, és ezzel elnyomja azok hatását a vizsgálati eredményekre. Amit az orvosok a megelőzésről, a diagnózis felállításáról és a betegségek kezeléséről tudnak, az végső soron a mai napig döntően férfiközpontú vagy „nem nélküli” tanulmányok eredménye.

Gyakorlati következmények

A nőket és a férfiakat továbbra is biológiailag azonosnak tekintő gyakorlat különösen zavaró annak fényében, hogy a nemekre specifikus genetikai és hormonális tényezők rendkívül erősen befolyásolják a gyógyszerekre adott reakciókat és a gyógyszerek hatékonyságát.

Először is: régóta tudjuk, hogy a nők szervezete a férfiakétól eltérően metabolizál bizonyos hatóanyagokat, ezért náluk esetenként más dózisokat kell alkalmazni. Ám a gyógyszerek adagolását ritkán igazítják a nemekhez, ezért a nőknél csaknem kétszer gyakrabban alakulhatnak ki mellékhatások, mint a férfiaknál.4 Ennek az effektusnak tulajdonítják, hogy 1997 és 2000 között tízből nyolc olyan vényköteles gyógyszert vontak ki a forgalomból, amely a férfiakhoz képest nagyobb kockázatoknak tette ki a nőket. Egy másik elképesztő példa erre a trendre az első „női Viagra”, a flibanszerin többnyire elhallgatott története.5 A hatóanyag mellékhatásait tanulmányozó vizsgálatokban huszonkét férfi és mindössze két nő vett részt.

Amerika legelterjedtebb altatóként használt hatóanyaga, a zolpidem (ez található például a Stilnoxban) újabb példa arra, hogy az egyoldalúság milyen veszélyeket rejt magában, ha nem veszik figyelembe a nemek közötti különbségeket. 2012-ben kiderült, hogy a pontosan ugyanakkora dózist használó férfiak és nők reakciói drámai mértékben eltérnek egymástól. Az ilyen altatókat szedő nőknél nagyobb valószínűséggel fordult elő, hogy álmukban furcsa dolgokat műveltek: járkáltak, ettek, sőt autót vezettek, és a beszámolók szerint emiatt még közúti balesetek is történtek. Mint kiderült, ennek az volt az oka, hogy a nőknél a férfiakénál jóval kisebb adagokkal lehet elérni a zolpidem maximális vérszintjét. Végül az orvosközösség nyomására felülvizsgálták a készítmény hatásait, és az FDA ennek nyomán megfelezte a nők dózisát! Ám az ezt megelőző mintegy húsz évben több millió zolpidemtartalmú gyógyszert szedő nőt túlgyógyszereztek, és ezzel veszélybe sodorták őket – az alkalmazási előírások egyszerűen nem vették figyelembe a nők egyedi jellemzőit. Újabban az is kiderült, hogy összefüggés áll fenn a szervezetben felhalmozódó zolpidem és a demenciák nagyobb kockázata között.6

Válaszért kiált az a kérdés, hány példa lehet még a nők nemével összefüggő tévedésekre az orvostudomány területén. Minél többet vizsgálódunk, annál több olyan esetet találunk, amelyben a nemek közötti különbségek miatt már egyszerűen a korrekt diagnózis felállítása sem sikerül. Tény, hogy részben a vényköteles gyógyszerek mellékhatásai és nem megfelelő adása mellett a nőknél gyakoribb a téves diagnózis, vagy nem ismerik fel a tüneteiket, mert az orvosokat hibás adatok alapján tájékoztatták (vagy inkább félretájékoztatták).

A kardiológia területe szolgáltatja a legismertebb példákat a nők rovására elkövetett hibákra. Tragikus módon a férfiakhoz képest a nők esetében hétszer gyakrabban nem ismerik fel a szívinfarktust, ezért hazaküldik őket.7 Az orvosok ugyanis a férfiakból indulnak ki, és nem figyelnek arra, hogy a nők tünetei általában kevésbé markánsak. Csak minden nyolcadik nő számol be a klasszikus szívinfarktus jeleiről (mellkasi szorító érzés, bal karba sugárzó fájdalom), amelyekről kiderült, hogy tipikusan a férfiakra jellemző tünetek. A nők 70 százalékánál inkább az influenzára emlékeztető jelek dominálnak: légszomj, hideg verítékezés, émelygés, hát-, arc- vagy gyomorfájás – miközben nem jelentkezik mellkasi fájdalom.

Miben tévedhetünk, ha úgy diagnosztizálunk egy nőt, mintha férfi lenne? Hány nőtársamnál állítottak fel hibás diagnózist, és hánynál történik még ugyanez a jövőben? Sajnálatos módon gyakran előfordul, hogy a felsorolt tényezők együttes hatása miatt alulértékelik vagy nem veszik figyelembe a nők panaszait és tüneteit. Súlyosbítja a helyzetet, hogy a nőknek többször vágják a fejükhöz, hogy a panaszaik pszichoszomatikus eredetűek, hipochondriából vagy érzelmi labilitásból fakadnak. Gyakran előfordul, hogy a fájdalomtól szenvedő nőknek fájdalomcsillapító helyett antidepresszánst írnak fel az orvosaik.

A lényeg: hova vezet mindez?

Tény, hogy az orvostudomány számos területen a férfiaknál kevesebbet foglalkozik a nőkkel. Egy nőnek gyakran bizonygatnia kell, hogy ugyanolyan beteg, mint egy férfi, vagy a férfiak tüneteit kell produkálnia ahhoz, hogy azonos színvonalú ellátást kapjon. Ezt a szembetűnő tendenciát tükrözi a „Yentl-szindróma” kifejezés. A Yentl egy 1983-ban bemutatott amerikai film, amelyben a Barbra Streisand által alakított főhős zsidó férfinak adja ki magát, hogy felvegyék a rabbiképzőbe. A Yentl-szindróma egy hosszú ideje fennálló küzdelemre irányítja rá a figyelmet: a nőknek harcolniuk kell azokért az előnyökért, előjogokért és lehetőségekért, amelyekkel a férfiak eleve rendelkeznek.

A jelenség az egészségügyben is fennáll, így nem meglepő, hogy vonatkozik agyunk egészségére is. A nők áldozatul esnek az Alzheimer-kórnak, de a depresszió, a migrén és egy sor olyan elváltozás is sújtja őket, amelyek károsítják az agyukat, miközben a modern orvoslás a mai napig nincs felkészülve arra, hogy a női szervezet sajátosságait figyelembe véve segítsen rajtuk.

Szerencsére a tudósok nem tétlenkednek. Az elmúlt években rendkívül sokat tettek azért, hogy feltárják és csökkentsék az agyi betegségek ellátásában fennálló nemi egyenlőtlenségeket. Ez a könyv azt a célt szolgálja, hogy szélesebb körben megismertessem a kutatási eredményeket, és hangot adjak az „elfelejtett nemnek”.

Az egyetem elvégzése óta olyan eszközök és módszerek kifejlesztésére összpontosítok, amelyekkel javítható a kognitív egészség, miközben védekezési lehetőségeket keresek a páciensek – különösen a nők – Alzheimer-kórja ellen. A pályámat formáló szenvedély nagyrészt abból ered, hogy láttam, milyen megsemmisítő hatást gyakorolt a családomra a betegség. Tanúja voltam a nagymamám leépülésének, és ez arra ösztönzött, hogy minden olyan eszközt felkutassak, amellyel az Alzheimer-kórt már a tünetek megjelenése előtt fel lehet ismerni. Még eltökéltebb lettem, amikor a nagymamám húga is alzheimeres lett, de a fivérük nem. Azon kaptam magam, hogy árgus szemmel figyelem anyámat, nem jelennek-e meg nála az első jelek, bár megnyugtató, hogy egészségesen étkezik, 76 évesen is jógázik és fejen áll. Középkorú nő lévén a saját kockázati tényezőim ugyancsak nyugtalanítanak. Anyaként azt szeretném, hogy a lányom válaszokat, lehetőségeket és megoldásokat kapjon.

Tudósként arra tettem fel a karrieremet, hogy segítsek olyan eljárásokat kidolgozni, amelyek a kognitív működés megőrzése érdekében ugyanolyan szerves részei lesznek a nők orvosi ellátásának, mint a rendszeres mammográfia, a hüvelykenet vizsgálata és a vastagbéltükrözés. Arra buzdítom olvasóimat, hogy szó szerint lapozzanak tovább a reményteljes holnap felé, amelyben a nők egyenlő diagnosztikai és kezelési lehetőségekben részesülnek, beleértve az agyukat.

Az XX-agy gondozása

Az XX-agy a nők egészségének kimondatlan krízisével szembesít. Leleplezi, milyen erőteljes annak az X-kromoszómának a hatása, amely megkülönbözteti egymástól a nőket és a férfiakat nemcsak a szaporodási szervek vonatkozásában, hanem kölcsönhatásban génkészletünk más részeivel, a környezetünkkel és az életvitelünkkel, és minden tekintetben befolyásolja az egészségünket – elsősorban az agyunkét.

Mi, nők tisztában vagyunk a jövedelmek, a befolyás és a pozíciók területén tátongó szakadékokkal, ugyanakkor kollektíven és egyénileg is szembesülünk az egészségünkkel kapcsolatos ismeretek terén tapasztalható különbségekkel. Ideje változtatni a helyzeten. Ideje egységes egészként tekinteni az agyunk és a szervezetünk tüneteire és kölcsönhatásaira. Mindannyian azt szeretnénk, hogy a kognitív életkorunk megfeleljen a biológiai korunknak, és nem várhatjuk meg, hogy a szellemi hanyatlás jelei megjelenjenek. Proaktívnak kell lennünk.

Feltett szándékom felvértezni olvasóimat olyan stratégiákkal, amelyekkel a női agy nem egyszerűen csak úrrá lesz a nehézségeken, hanem megerősödik és kiteljesedik. Ajánlásaim a hosszú éveken át folytatott klinikai kutatások eredményeiből, valamint a különböző kognitív állapotú férfiakkal és nőkkel végzett munkám tapasztalataiból kristályosodtak ki. Voltak, akiknek tökéletes volt a memóriájuk és rendkívül jól tudtak összpontosítani. Mások néha elfelejtettek neveket és részleteket, ezért aggódtak, hogy a memóriájuk már nem olyan jó, mint régen. Megint mások kognitív hanyatlásban vagy demenciában szenvedtek. Megvizsgáltam a nőkre jellemző rizikófaktorokat, és feltártam a tényezőket, amelyek miatt különbözik az agyuk a férfiakétól. Kidolgoztam egy programot, amely maximalizálja a nők kognitív képességeit, és tartalmazza azokat az elengedhetetlen gyakorlatokat, amelyekkel egy életen át fenn lehet tartani az egészséges állapotot.

A kötetben vázolt és kifejezetten nőknek szánt stratégiák fejlesztik a mentális működéseket, az emlékezetet és más kognitív képességeket, valamint csökkentik az Alzheimer-kór kockázatát. Számos olyan problémával foglalkozom a depressziótól kezdve a szorongáson át az alvászavarokig, amely bármilyen életkorban érintheti a nőket, de olyan kórképekre is figyelmet fordítok, mint a hormonális zavarok, a cukorbetegség, az elhízás és a szívproblémák – ezek is jelentősen befolyásolják az agy egészségét. A későbbiekben ismertetett módszerek létfontosságúak azoknak, akik életkortól függetlenül a legjobb kognitív egészségre törekszenek.

Szerencsére sohasem késő elkezdeni törődni magunkkal. Nem számít, mikor állunk neki, mert a törődés minden életkorban tudományosan igazolt előnyökkel jár. A megfelelő eszközök körültekintő kiválasztásával megszabadulhatunk a drága és sok mellékhatást okozó „csodapiruláktól”, elfeledkezhetünk arról, amit a feltételezett „genetikai sorshúzás” során kaptunk, valamint megkímélhetjük magunkat az invazív orvosi beavatkozásoktól és műtétektől.

A speciális prevenciós program három alapvető lépésből áll:

1.Meg kell értenünk, mikor és miért kerülhet veszélybe a női agy.

2.Gondosan fel kell mérnünk saját kockázati tényezőinket.

3.Alkalmaznunk kell a megszerzett tudást a mindennapi életünkben, amikor úgy döntünk, hogy megvédjük az agyunkat, a szervezetünket és értékes vitalitásunkat.

Ennek megfelelően a könyv három részből áll:

Első rész – A kezdetek: A gyakorlat alapját képező kutatások

Megismerjük az alapokat, amelyek a nőknél az agyműködés megértéséhez szükségesek. Szó esik a nehézségekről, a kockázatokról és az optimális állapot elérésének lehetőségeiről. Megosztom a kutatásaim során tett felfedezéseket, valamint tudósként és nőként szerzett személyes tapasztalataimat.

Második rész – Az első lépések: Állapotfelmérés

Körvonalazom azokat a diagnosztikai lehetőségeket, amelyek segítenek felmérni az agy állapotát. Kiemelt figyelmet szentelek a szűrési módszereknek. Felhívom a figyelmet arra, hogy nincs két egyforma nő – ezért a saját kockázatok és tünetek azonosítása elengedhetetlen a legjobb kezelési terv kidolgozásához. Mit kell tudnunk ahhoz, hogy hatékonyabban törődhessünk magunkkal? Mely vizsgálatok a leginformatívabbak, és pontosan mire adnak választ? Hogyan határozzuk meg a saját „alapszintünket”? Melyek a személyes kockázati tényezőink, és hogyan működhetünk együtt az orvosunkkal a kockázatok csökkentése érdekében?

Harmadik rész – A teendők: Az agy egészségi állapotának optimalizálása, a kockázatok minimalizálása

Bizonyítékokon alapuló ajánlásokat teszek, amelyekkel kezelhetők a kockázatok, valamint javíthatók és megerősíthetők a kognitív képességek. Foglalkozunk azokkal a tünetekkel – köztük a fáradékonysággal, az alvászavarokkal, a hangulati ingadozásokkal és a stresszel –, amelyek gyakran jelentkeznek a 30 év feletti nőknél. Ilyen tünet a feledékenység is, amelyet részletesen megvizsgálunk. Megnézzük azokat a szervezetben bekövetkező változásokat, amelyek súlygyarapodást és/vagy inzulinrezisztenciát idéznek elő, illetve fokozzák a szívproblémák kockázatát. Kiemelt figyelmet szentelünk a hormonális hanyatlásnak és a menopauzának. Az interneten zavaros, olykor egymásnak ellentmondó információkat találunk, én azonban az életmódra vonatkozó kutatások legújabb, bizonyítottan hatásos eredményeit ismertetem. Az orvosi ellátás mellett idetartoznak az étrend-kiegészítők, a megfelelő diéta, a testmozgás, az alvás és a stresszcsökkentő megoldások.

Ha megértjük, hogy a nők mikor válnak sebezhetővé, meghatározhatjuk, mikor kell változtatnunk az életükön, és hogyan védekezhetünk leghatékonyabban a kockázati tényezőkkel szemben annak érdekében, hogy fenntartsuk a kognitív funkciók működését. Ez az út az egész életen át tart, és az egészséges agy irányába vezet, mivel megvéd az olyan agyi kórképektől, mint az Alzheimer-kór. Biztos vagyok benne, hogy az általam javasolt egyszerű lépésekkel javítani tudjuk agyunk állapotát életünk hátralévő éveiben, akár az a célunk, hogy hosszú távon megőrizzük a mentális képességeinket, nyugodtabban és boldogabban éljünk, energikusabbak legyünk, javítsunk az alvásunkon, megszabaduljunk az emlékezetkihagyásoktól, akár az, hogy minél jobban csökkentsük a demencia kockázatát.

Olvasóim között nyilván olyan férfiak is akadnak, akik szívükön viselik a nők – esetleg édesanyjuk, a párjuk vagy a lányuk – sorsát, vagy egyszerűen csak érdeklődnek a másik nem iránt. Szívből köszönöm, hogy törődnek velünk. Bár ez a kötet egyoldalúan és kifejezetten nőknek és nőkről szól, a férfiak közreműködése nélkül sohasem érhetjük el célunkat, a nők egészségügyi ellátásának javítását. A könyvet nem a férfiak ellen írtam, és nem is akarom kizárni vagy helyettesíteni őket. Éppen ellenkezőleg: azt szeretném, ha szélesebb kontextusban látnák a nőket. Minden nő agyának szüksége van megfelelő étrendre, alvásra és testmozgásra, ugyanakkor – és ez nem új felfedezés – a férfiak (és más nők) együttérzésére, szeretetére és támogatására is.

TARTALOM

Előszó

Bevezetés

Első rész – A kezdetek: A gyakorlat alapját képező kutatások

1. A női agy működése

2. A női agyat övező mítoszok eloszlatása

3. A női agyat fenyegető kockázati tényezők

4. A női agy változásai a terhességtől a menopauzáig

Második rész – Az első lépések: állapotfelmérés

5. A precíziós orvoslás korszaka

6. Kórtörténet és laboratóriumi vizsgálatok

7. Kérdőívek

Harmadik rész – A teendők: Az agy egészségi állapotának optimalizálása, a kockázatok minimalizálása

8. Hormonkészítmények, antidepresszánsok és más gyógyszerek – szüksége van rájuk?

9. Egészséges táplálkozással a szürkeállomány egészségéért

10. Nyolc lépés az agy megfelelő táplálásához

11. A női agy számára előnyös étrend-kiegészítők

12. A nők és a testmozgás – lehet, hogy a kevesebb több?

13. Stresszoldás, alvás és egyensúly – csak tudatosan!

14. Agyunk védelmének további lehetőségei

Zárszó

A Függelék

B Függelék

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Kézirat-előkészítő Markwarth Ágnes

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 633 158 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License