Liane Moriarty

AZ ALMA NEM ESIK MESSZE

A mű eredeti címe

Apples Never Fall

Copyright © 2021 by Liane Moriarty

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 963 452 981 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Anyámnak szeretettel

ELŐSZÓ

A bicikli egy hatalmas szürke tölgy alatt hevert az út szélén, a kormánya furcsa szögben kicsavarodott, mintha dühösen odadobták volna.

Szombat reggel volt, már ötödik napja tartott a hőség. Az államban több mint negyven bozóttűz tombolt kitartóan. Hat környékbeli városban kitették az „azonnal evakuálni” táblát, de itt, Sydney külvárosában egyedül az asztmások voltak veszélyben, nekik azt tanácsolták, hogy maradjanak otthon. A városra telepedő baljós, sárgásszürke füstfelhő olyan sűrű volt, mint a londoni köd.

Az utcákon csend honolt, a kabócák föld alatti zsivajától eltekintve. Az emberek még aludtak a zavaros álmokkal teli, forró, nyugtalan éjszakák után, de a korán kelők már ásítoztak, és a telefonjuk kijelzőjét nyomkodták a hüvelykujjukkal.

Az elhagyott bicikli vadonatúj, „vintage női kerékpár” néven hirdetett darab volt: mentazöld, hétsebességes, cserzettbőr üléssel és fehér, fonott kosárral. Ilyen kerékpárt olyasvalaki alá képzel el az ember, aki egy európai hegyi falu hideg, friss levegőjén teker, a fején puha svájcisapkát visel biztonsági sisak helyett, az egyik karja alá pedig bagettet dugott.

Négy zöld alma hevert szanaszét a száraz füvön a fa alatt, mintha a bicikli kosarából gurultak volna ki.

Egy csapat fekete dongólégy ült az ezüst küllők különböző pontjain olyan mozdulatlanul, mintha nem is élnének.

A kocsi, egy Holden Commodore V8-as motorral, vibrált a nyolcvanas évek lüktető rockzenéjétől, miközben elfogadhatatlanul gyorsan közeledett a kereszteződés felől a lakónegyedben.

Felvillant a féklámpa, a kocsi gumicsikorgás kíséretében tolatni kezdett, aztán megállt a bicikli mellett. A zene elhallgatott. A sofőr kiszállt az autóból, a szájából cigaretta lógott. Sovány volt, mezítlábas és félmeztelen, mindössze egy kék focista-rövidnadrágot viselt. Nyitva hagyta a sofőrülés ajtaját, és lábujjhegyen, a balett-táncosok begyakorolt kecsességével végigsurrant a máris felforrósodott aszfalton át a fűre, ott a bicikli fölé görnyedt, és alaposan szemügyre vette. Megsimogatta a kidurrant első kereket, mintha egy sebesült állat végtagja lenne. A legyek hirtelen magukhoz tértek, aggodalmasan zümmögtek.

A férfi végignézett az üres utcán mindkét irányba, összehúzott szemmel beleszívott a cigarettájába, aztán vállat vont, egy kézzel felkapta a kerékpárt, és felállt. Odament a kocsijához, úgy fektette bele a csomagtartóba a szerzeményét, mint valami kincset, aztán ügyesen lekapta az első kereket a gyorszár kioldásával, hogy elférjen.

Visszaült a kocsiba, becsapta az ajtót, és elhajtott, a kormányon verte az AC/DC Highway to Hell című számának a taktusát. Elégedett volt önmagával. Mint kiderült, tegnap volt Valentin-nap, és habár nem hitt ebben a kapitalista baromságban, úgy döntött, hogy odaadja a kerékpárt a feleségének, és egy ironikus kacsintással boldog Valentin-napot kíván neki. Ez majd kárpótolja a múltkoriért, ő pedig némi szerencsével este megkapja érte a jutalmát.

Nem lett szerencséje. Épp ellenkezőleg. Húsz perccel később meghalt, a helyszínen életét vesztette egy frontális ütközésben. A pályáról érkező kamion sofőrje nem látta a stoptáblát egy elburjánzott ámbrafa miatt. A helyiek már hónapok óta panaszkodtak miatta. Azt mondták, csak idő kérdése, mikor lesz belőle baleset, és most eljött az idő.

Az almák gyorsan elrohadtak a hőségben.

ELSŐ FEJEZET

Két férfi és két nő ült egy kávézó hátsó sarkában egy bekeretezett fotó alatt, amely napraforgókat ábrázolt a toszkán hajnal háttere előtt. Mind a négyen magasak voltak, mint a hivatásos kosarasok, és miközben előrehajoltak egy kerek, mozaikos asztal fölött, majdnem összeért a homlokuk. Halkan, de hevesen beszéltek, mintha nemzetközi kémkedésbe keveredtek volna, ami egyáltalán nem illett ebbe a kis zöldövezeti kávézóba ezen a kellemes, nyári vasárnap délelőttön, amikor a levegőben frissen sült körtés banánkenyér illata terjengett, a kávéfőző ipari sziszegését és őrlését pedig a sztereóból felszálló halk rockzene kísérte bágyadtan.

– Szerintem testvérek – mondta a pincérnő a főnökének, ugyanis ő maga egyke volt, és nagyon érdekelték a testvéri kapcsolatok. – Feltűnően hasonlítanak egymásra.

– Túl régóta gondolkoznak azon, mit rendeljenek – felelte a főnöke, akinek hét testvére volt, és egyáltalán semmi érdekeset nem talált ezekben a kapcsolatokban. A múlt heti heves jégverés után már majdnem egy hete esett mennyei áldásként az eső. A tüzeket mostanra sikerült megállítani, a füst szétoszlott, az emberek arca felderült, a vendégek pedig végre előbújtak az otthonukból, készpénzzel a kezükben, így a kávézóban gyorsan fel kellett szabadítani az asztalokat.

– Azt mondták, még nem tudták végignézni az itallapot.

– Kérdezd meg őket újra!

A pincérnő visszament az asztalhoz, és észrevette, hogy a társaság minden tagja ugyanazon a furcsa módon ült: a bokájukat beleakasztották a székük első lábába, mintha az megakadályozná, hogy lecsússzanak.

– Elnézést!

Nem is hallották meg. Egyszerre beszéltek, egymás szavába vágtak. Egyértelműen rokonok voltak. Még a hangjuk is hasonlított: mélyen, halkan, rekedtesen beszéltek. Mint akiket torokfájás és titkok gyötörnek.

– Szigorú értelemben nem tűnt el. Hiszen üzenetet írt.

– Egyszerűen nem hiszem el, hogy nem veszi fel a telefont. Mindig felveszi.

– Apa említette, hogy nincs meg az új biciklije.

– Micsoda? Ez elég furcsa.

– Szóval… egyszerűen letekert az útról, és beleveszett a naplementébe?

– De nem vitte magával a sisakját. Ami nekem elég gyanús.

– Szerintem ideje, hogy jelentsük az eltűnését.

– Már több mint egy hete. Az túl hosszú idő.

– Mint mondtam, szigorú értelemben…

– Kimeríti az eltűnés fogalmát, mert nem tudjuk, hol van.

A pincérnő most már úgy felemelte a hangját, hogy veszedelmesen súrolta a gorombaság határát:

– Tudják már, mit szeretnének rendelni?

Nem hallották meg.

– Járt már valaki a házban?

– Apa megkért, hogy ne menjünk át. Azt mondta, „sok a dolga”.

– Sok a dolga? Mi dolga lehet?

A pincérnő elcsoszogott mellettük, belépett a székek és a fal közé, hátha az egyikük észreveszi.

– Tudjátok, mi lenne, ha jelentenénk az eltűnését? – Ezt a két férfi közül a helyesebbik mondta. A leninge hosszú ujját könyékig feltűrte, rövidnadrágot viselt, és cipőt zokni nélkül. A harmincas évei elején járhat, találgatott a pincérnő. Kecskeszakálla volt, és a valóságshow-k sztárjainak meg az ingatlanügynököknek a gyenge karizmája áradt belőle. – Apát gyanúsítanák.

– Mivel gyanúsítanák apát? – kérdezte a másik férfi, az első slamposabb, dundibb, csóróbb változata. Kecskeszakáll helyett ő egyszerűen borostás volt.

– Hát hogy… tudjátok. – Az elegánsabb testvér áthúzta a nyaka előtt a mutatóujját.

A pincérnő mozdulatlanná dermedt. Ez volt a legjobb beszélgetés, amit a pályája alatt valaha is kihallgatott.

– Jesszusom, Troy! – lehelte a csóróbb báty. – Ez egyáltalán nem vicces.

A másik vállat vont.

– A rendőrség meg fogja kérdezni, veszekedtek-e. Apa azt mondta, veszekedtek.

– De nyilván…

– Talán apának van valami köze hozzá – jegyezte meg négyük közül a legfiatalabb, egy nő, aki a nyakba kötős bikinije fölött rövid, fehér százszorszépekkel pettyezett, narancssárga ruhát viselt. A kékre festett haját (a pincérnőnek nagyon tetszett ez az árnyalat) ragacsos, nedves, kócos kontyba fogta hátul a tarkóján. A karja finoman ragyogott a naptejtől, amelybe beleragadt a homok, mintha csak ebben a pillanatban érkezett volna a tengerpartól, pedig legalább negyvenöt perc autóútra voltak tőle. – Talán nem bírta tovább. Talán elpattant benne valami.

– Hagyjátok abba mindketten! – szólt rájuk a másik nő, akiben a pincérnő csak most ismerte fel az egyik törzsvendégüket: mindig nagyon hosszú, nagyon forró flat white-ot ivott szójatejjel. Brooke-nak hívták. E-vel a végén. A kávézóban mindig ráírták a vásárlók nevét a kávéspohár műanyag tetejére, és ez a nő egyszer felhívta rá a figyelmét a maga félénk, de határozott módján, mintha csak kényszerűségből tenné, hogy a neve végén van egy „e” betű.

Udvarias volt, de nem beszédes, általában egy picikét idegesnek tűnt, mintha máris tudná, hogy a nap nem úgy fog alakulni, ahogy szeretné. Ötdolláros bankjeggyel fizetett, és mindig bedobott egy ötvencentest a borravalós üvegbe. Mindennap ugyanazt viselte: sötétkék pólóinget, rövidnadrágot és futócipőt zoknival.

Ma a hétvégéhez öltözött fel, szoknyát és passzos felsőt viselt, de akkor is úgy festett, mintha a hadsereg egyik tisztje lenne eltávozáson, vagy egy olyan tesitanár, akinél hiába is próbálkozik bárki görcsökre hivatkozni.

– Apa sosem bántaná anyát – mondta a másik nőnek. – Soha.

– Jaj, istenem, persze hogy nem! Nem mondtam komolyan! – A kék hajú lány felemelte mindkét kezét, a pincérnő pedig meglátta a szeme meg a szája körüli ráncokat, és rájött, hogy egyáltalán nem fiatal, csak úgy öltözik. Középkorú nő volt álruhában. A távolból húszévesnek tűnt, de közelről inkább negyvennek. Mintha egy bűvész átváltoztatta volna.

– Anya és apa házassága nagyon erős – jegyezte meg Brooke, e-vel a végén. A hangjából áradó sértettség és tisztelet hallatán a pincérnő arra gondolt, hogy a visszafogott ruházata ellenére talán mégis ő a legfiatalabb négyük közül.

A helyesebb fivér kíváncsian nézett rá.

– Ugyanabban a házban nőttünk fel egyáltalán?

– Nem tudom. Szerinted? Mert én sosem láttam semmi jelét erőszaknak… Úgy értem, istenem!

– Mindegy, egyébként én sem gyanakszom rá. Csak azt mondom, hogy másoknak talán eszükbe jut majd.

A kék hajú nő felnézett, és meglátta a pincérnőt.

– Elnézést! Még mindig nem néztük meg. – Felkapta a laminált itallapot.

– Semmi baj – felelte a pincérnő. Többet is meg akart tudni.

– Egy kicsit mind szórakozottak vagyunk. Az anyánk eltűnt.

– Jaj, ne! És ez… aggasztó? – A pincérnőnek fogalma sem volt róla, hogyan reagáljon a hírre. Úgy tűnt, a testvérek nem aggódnak különösebben. És hát sokkal idősebbek voltak nála, vagyis az anyjuk nagyon öreg lehet. Afféle picike öregasszony? És hát hogy tűnhetett el egy picike öregasszony? Demencia?

Brooke, e-vel a végén, elfintorodott.

– Ne mondd ezt másoknak! – szólt rá a testvérére.

– Bocsánatot kérek. Anyánk feltehetően eltűnt – helyesbített a kék hajú. – Jelenleg nem tudjuk, hol hagytuk el.

– Akkor vissza kell gondolniuk. – A pincérnő belement a tréfába. – Hol látták utoljára?

Kínos csend támadt. Mind ránéztek az egyforma, csillogó, barna szemükkel, komoly arccal. Mindannyiuknak olyan sötét szempillájuk volt, mintha kihúzták volna szemceruzával.

– Tudja, igaza van. Pontosan ezt kell tennünk. – A kék hajú nő lassan bólintott, mintha komolyan vette volna a szellemeskedést. – Vissza kell gondolnunk.

– Mindnyájan megkóstoljuk az almás morzsasütit tejszínhabbal – szakította félbe a gazdagnak tűnő fivér. – Aztán elmondjuk, mit gondolunk.

– Jó döntés. – A csóróbb báty az asztala széléhez veregette az étlapja szélét.

– Reggelire? – kérdezte Brooke, e-vel a végén, de szárazon elmosolyodott, mintha eszébe jutott volna valami belső tréfa az almás süteményről. Mindannyian megkönnyebbülten adták át az étlapokat, afféle „ez is megvan” módon, ahogy az emberek szokták; örültek, hogy letudták a rendelést.

A pincérnő felírta a jegyzettömbjére, hogy „4 x alm mor”, aztán megigazította az étlapokat.

– Figyeljetek! – szólalt meg a csóróbb báty. – Felhívta valaki?

– Kávé? – kérdezte a pincérnő.

– Mind hosszú feketét kérünk – mondta a gazdag fivér, a pincérnő pedig belenézett Brooke e-vel szemébe, hogy adjon neki egy esélyt a tiltakozásra: nem, igazából én nem azt kérek, én mindig nagyon hosszú, nagyon forró flat white-ot iszom szójatejjel, őt azonban lefoglalta, hogy a bátyja felé fordult.

– Persze hogy felhívtuk. Kismilliószor. Küldtem neki SMS-t. E-mailt. Te nem?

– Akkor négy hosszú fekete? – kérdezte a pincérnő. Nem jött válasz. – Jó, akkor négy hosszú fekete.

– Nem anyára gondoltam. – A csóróbb báty feltette a könyökét az asztalra, és a halántékára nyomta az ujjait. – Hanem Savannah-ra. Megpróbált valaki kapcsolatba lépni vele?

A pincérnőnek nem maradt ürügye arra, hogy tovább maradjon hallgatózni. Savannah vajon egy újabb testvér? Ő miért nincs ma itt? Talán ő a család fekete báránya? A tékozló leány? Ezért tűnt úgy, hogy a neve baljósan csapódott be a testvérek közötti csendbe? És vajon tényleg felhívta valaki?

A pincérnő a pulthoz ment, rácsapott a tenyerével a csengőre, és kirakta a rendelésüket.

MÁSODIK FEJEZET
TAVALY SZEPTEMBER

Hideg, szeles kedd éjszaka volt, majdnem tizenegy óra. Halvány rózsaszín cseresznyevirágok kavarogtak és repkedtek a levegőben, miközben a taxi lassan elhaladt a felújított, első világháború előtti házak között, amelyek kocsibejáróján felső-közép kategóriás szedánok álltak, a járdaszegélyüknél pedig különféle színű kukák rendezett triója sorakozott. A homokkő kerítésen gyűrűsfarkú erszényes futott át, ráesett a taxi lámpájának a fénye. Egy kiskutya vakkantott egyet, aztán elhallgatott. A levegőben fafüst, frissen vágott fű és lassan főzött bárány illata terjengett. A legtöbb házra sötétség borult, leszámítva a biztonsági kamerák éber kacsintásait.

A kilences számban Joy Delaney bepakolt a mosogatógépbe, miközben A migrénes fickó podcastjának a legújabb adását hallgatta a menő, új vezeték nélküli fejhallgatóján, amit a fiától kapott a születésnapjára.

Joy apró termetű, ápolt, energikus nő volt vállig érő, fényes, fehér hajjal. Sosem emlékezett rá pontosan, hogy hatvannyolc vagy hatvankilenc éves-e, és néha még azzal a lehetőséggel is eljátszott, hogy csak hatvanhét. (Hatvankilenc volt.) Most éppen farmert és gyapjúzoknit viselt, a csíkos pólója fölé fekete kardigánt húzott. Állítólag „a korához képest jól nézett ki”. Legalábbis a fiatalok a boltokban gyakran mondták ezt neki. Mindig azt akarta válaszolni: „Azt sem tudod, hány éves vagyok, te kedves idióta, akkor meg honnan veszed, hogy a koromhoz képest jól nézek ki?”

A férje, Stan Delaney a nappaliban ült a foteljában, mindkét térdére jeges pakolást tett, és éppen egy dokumentumfilmet nézett a világ legnagyobb hídjairól, miközben elropogtatott egy zacskó édes-csilis kekszet egy doboz krémsajtba mártogatva.

Az idősödő staffordshire terrierjük, Steffi (Steffi Grafról kapta a nevét, mert kölyökkorában nagyon gyors volt), a konyhapadlón ült Joy mellett, és titokban egy darab újságpapírt majszolt. Az elmúlt évben Steffi elkezdett kényszeresen rágcsálni mindenféle papírt, amit csak talált a házban. Állítólag ez pszichológiai kórkép a kutyáknál, valószínűleg a stressz okozza, habár senki sem tudta, mi miatt stresszelhetne Steffi.

Steffi papírrágó mániája legalább nem volt olyan kínos, mint a szomszédasszony, Caro macskájának, Otisnak a rögeszméje, aki mostanában ruhákat lopdosott a zsákutcában álló házakból, sajnálatos módon beleértve az alsóneműket is, amelyeket Caro Joyon kívül soha senkinek nem adott vissza, mert túl kellemetlen lett volna.

Joy tudta, hogy a hatalmas fejhallgatójában úgy néz ki, mint egy földönkívüli, de nem érdekelte. Miután éveken át könyörgött a gyerekeinek egy kis csendért, most nem bírta elviselni. A némaság üvöltött az úgynevezett üres fészekben. Pedig már olyan régen kirepültek a gyerekei, hogy hozzá kellett volna szoknia, de miután az előző évben eladták a vállalkozásukat, Joy úgy érezte, az egész élete véget ért, nincs tovább. Miközben valamiféle zajt keresett, rászokott a podcastokra. Gyakran a fejhallgatóval a fején feküdt le aludni, hogy álomba ringathassa egy csicsergő, határozott hang altatódala.

Ő maga nem szenvedett migrénektől, de a legkisebb lánya igen, és Joy részben azért hallgatta A migrénes fickó podcastját, hogy hasznos ötleteket merítsen belőle, amiket aztán továbbadhat Brooke-nak, részben pedig mert büntetni akarta magát. Az elmúlt években a rosszullétig gyötörte a megbánás, amiért olyan elutasítóan, türelmetlenül reagált eleinte Brooke gyerekkori fejfájásaira, ahogy akkoriban nevezték.

A megbánás lehetne az emlékirataim központi témája, gondolta, miközben megpróbálta bepréselni a sajtreszelőt a mosogatógépbe a serpenyő mellé. Joy Delaney: Egy megbánásokkal teli élet.

Előző éjjel részt vett a Meg akarod írni az emlékirataidat? című kurzus első ülésén a helyi esti egyetemen. Joy nem akarta megírni az emlékiratait, Caro viszont igen, ő pedig elkísérte. Caro özvegy volt, félénk, és nem akart egyedül elmenni. Joy úgy tervezte, hogy szerez a szomszédjának egy barátot (már ki is nézett valakit, aki megfelelt a céloknak), aztán kilép. Az oktató elmagyarázta, hogy az emlékiratok megírásának első lépéseként választani kell egy központi témát, aztán egyszerűen megfelelő anekdotákat kell keresni, amelyek megtámogatják. „Lehet valakinek az a központi témája, hogy Rossz környéken nőttem fel, de nézzetek csak meg most!, folytatta a tanár, az egyedi nadrágot meg gyöngy fülbevalót viselő nők pedig ünnepélyesen bólogattak, és beleírták a vadonatúj jegyzetfüzetükbe, hogy rossz környék.

– Nos, legalább a te emlékirataid központi témája egyértelmű – mondta Caro Joynak hazafelé menet.

– Tényleg? – kérdezte Joy.

– A tenisz. A te témád a tenisz.

– Az nem téma – felelte Joy. – A téma inkább olyasmi, hogy „bosszú” vagy „siker a körülmények ellenére” vagy…

– Azt a címet kellene adnod neki, hogy Játék, szett és meccs. Egy teniszcsalád története.

– De… nem vagyunk világhírű teniszezők – tiltakozott Joy. – Csak egy tenisziskolát meg egy helyi teniszklubot vezettünk. Nem mi vagyunk a Williams család. – Valamiért idegesítette Caro megjegyzése. Talán fel is dühítette.

Caro elképedve nézett rá.

– Te meg miről beszélsz? A családodnak a tenisz a szenvedélye! Az emberek mindig azt mondják: kövesd a szívedet! Én pedig arra gondolok, ó, bárcsak lenne valami, ami felé a szívem húz! Mint Joynak.

Joy akkor témát váltott.

Most azonban felnézett a mosogatógépből, és felidézte, amikor Troy kisfiúként itt állt, ebben a konyhában, a teniszütőt úgy szorította a kezében, mint valami fegyvert, az arca kipirult a dühtől, a gyönyörű barna szeme megtelt vádakkal meg visszanyelt könnyekkel, és azt kiabálta:

– Utálom a teniszt!

– Micsoda szentségtörés! – mondta Amy, mert legidősebbként az volt a feladata, hogy minden családi vitát kommentáljon, és olyan bonyolult szavakat használjon, amit a kisebbek nem értettek meg. Brooke, aki még mindig kicsi és bűbájos volt, menthetetlenül sírva fakadt, Logan arca pedig kifejezéstelenné és ostobává vált.

– Nem utálod a teniszt – közölte a fiával Joy. Ez igazából parancs volt. Az jelentette: Nem utálhatod a teniszt, Troy. Meg azt: Nincs sem időm, sem energiám arra, hogy te most utáld a teniszt.

Joy kurtán megrázta a fejét, hogy megszabaduljon az emléktől, és megpróbálta visszaterelni a figyelmét a podcastra.

…akik a migrénaura tüneteitől szenvednek, azoknak a látóterében lebegő cikcakkvonalak, pislákoló foltok vagy csillagok…

Troy igazából nem utálta a teniszt. A legboldogabb családi emlékei közül több is a pályához kötődött. Igazából a legtöbb. Meg persze a legrosszabbak is, de mindennek ellenére Troy még mindig játszott. Ha tényleg utálta volna a teniszt, nem folytatta volna még a harmincas éveiben is.

Vajon tényleg a tenisz lenne Joy életének a központi témája?

Talán Carónak igaza volt. Ha nincs a tenisz, nem is találkozott volna Stannel.

Annak már több mint fél évszázada. Születésnapi buliban voltak egy apró, zsúfolt házban. A vendégek épp a Hot Butter Popcorn című számára táncoltak. A tizennyolc éves Joy a felmelegedett moseli borral csurig töltött borospohara vastag, zöld szárát markolta.

– Hol van Joy? Meg kell ismerkednetek. Most nyert meg valami nagy versenyt.

Ezek a szavak nyitották meg a félkörbe rendeződött társaságot a fiú körül, aki a falnak támasztotta a hátát. Óriási, rémesen magas srác volt széles vállal, a rengeteg hosszú, göndör fekete haját hátul összefogta, az egyik kezében cigarettát tartott, a másikban sört. A hetvenes években a sportos fiúk még mindig úgy füstöltek, mint a gyárkémény. Volt az arcán egy gödröcske, de csak akkor jelent meg, amikor meglátta Joyt.

– Játszhatnánk egyszer – mondta. Joy még sosem hallott ehhez hasonló hangot, legalábbis nem egy vele egykorú fiútól. Olyan mélyen és lassan beszélt, hogy mások kifigurázták, próbálták utánozni. Azt mondták, Stan úgy beszél, mint Johnny Cash. Nem szándékosan csinálta. Csak ilyen volt a hangja. Nem sokat beszélt, de ha megszólalt, az fontosnak hangzott.

Nem csak ők ketten tudtak teniszezni a buliban, de csak ők jártak versenyekre. Ez volt az ő elkerülhetetlen végzetük, mint a tündérmesékben. Ha aznap este nem találkoztak volna, akkor később futottak volna össze. A teniszezők világa kicsi.

Azon a hétvégén játszották az első meccsüket. Joy 6-4, 6-4-re vesztett, aztán meg sem állt, rögtön nekiadta Stannek a szüzességét, pedig az anyja figyelmeztette rá, milyen fontos, hogy ne feküdjön le hamar azzal, aki tetszik neki: „Minek megvenni a tehenet, ha ingyen megkapja a tejet?” (A lányai felvisítottak, amikor meghallották ezt a mondást.)

Joy közölte Stannel, hogy csakis a szervája miatt feküdt le vele. Bámulatosan tudott szerválni. Még mindig csodálta, várta azt a tizedmásodpercet, amikor megállt az idő, Stan pedig a teniszjátékosok szobra lett: ívelt hát, labda a levegőben, ütő a feje fölött, aztán… bummm!

Stan azt mondta, csak a határozott röptéje miatt feküdt le Joyjal, aztán mély, lassú hangon azt duruzsolta a fülébe: „Nem, ez nem igaz, a röptéden még dolgoznod kell, túl közel mész a hálóhoz, azért feküdtem le veled, mert ahogy megláttam a lábadat, érezni akartam, ahogy a hátam köré fonod”, Joy pedig elolvadt, annyira pajzánnak és költőinek érezte ezt a megjegyzést, habár a röptéjére vonatkozó kritikának egy cseppet sem örült.

…ami neurotranszmitterek kibocsátását vonja maga után…

A reszelőre pillantott. Csupa sárgarépa volt, a mosogatógép így nem fog megbirkózni vele. Elöblítette a csap alatt.

– Miért dolgozom helyetted? – kérdezte a géptől, és arra gondolt, amikor még nem volt mosogatógépe, ott állt a csap előtt, a gumikesztyűt belemártotta a forró vízbe, mellette toronymagasan sorakoztak a koszos tányérok.

Mostanában a múltja folyton belekúszott a jelenjébe. Tegnap rémülten riadt fel a délutáni szunyókálásából, azt hitte, elfelejtette elhozni az egyik gyerekét az iskolából. Beletelt egy jó percbe, mire eszébe jutott, hogy mostanra minden gyereke felnőtt: saját ráncaik, jelzáloghiteleik, diplomáik és utazási terveik lettek.

Erről az jutott eszébe, vajon ez a demencia jele-e. A barátnője, Linda, aki egy öregotthonban dolgozott, azt mondta, hogy odabent nyugtalansági hullám söpör végig mindennap az idős hölgyeken a délután közepén, idegesek, mert az a meggyőződésük, hogy rohanniuk kell az azóta már régen felnőtt gyerekeikért. Amikor Joy ezt meghallotta, könnybe lábadt a szeme, most pedig pontosan ugyanez történt vele is.

– Lehetséges, hogy a rendkívüli intelligenciám elrejti a demencia jeleit – mondta korábban Stannek.

– Én mindebből semmit sem vettem észre – felelte Stan.

– A demencia jeleiből? Vagy a rendkívüli intelligenciámból?

– Nos, mindig is demens voltál – felelte a férje, aztán otthagyta, valószínűleg elment felmászni egy létrára, mert a fiai azt mondták neki, hogy hetvenévesen túl öreg hozzá, ezért amikor csak lehetett, talált magának egy ürügyet arra, hogy mégis felmásszon.

Előző éjjel Joy egy nagyon informatív, Az élet demenciával című podcastot hallgatott.

A sajtreszelő nem volt hajlandó csatlakozni a serpenyőhöz a mosogatógépben. Joy szemügyre vette a két tárgyat. Mintha egy kirakós lett volna, amelynek a darabjait egymás mellé kellene tudnia illeszteni.

…változást idéz elő a véredények méretében… – mondta a migrénes fickó.

Micsoda? Kénytelen lesz visszatekerni a podcastot, és újrakezdeni.

Hallotta, hogy a nyugdíjba vonulás gyors hanyatlást eredményez az agyi funkciókban. Talán éppen erről volt szó. A homloklebenye kezdett elsorvadni.

Úgy gondolták, készen állnak a nyugdíjra. Akkor úgy tűnt, az életük következő egyértelmű stádiuma az, hogy eladják a tenisziskolát. Nem tarthattak örökké edzéseket, és egyik gyerekük sem akarta átvenni az üzletet. Igazából sértő volt az érdektelenségük. Stan éveken át hiába reménykedett benne, hogy Logan talán majd részesedést vásárol a családi vállalkozásból, és a fia a régimódi gondolkodást követve a büszke örököse lesz.

– Logan kiváló edző volt – motyogta gyakran. – Jól csinálta. Tényleg nagyon jól.

Szegény Logan teljesen elsápadt, amikor Stan határozottan felvetette neki, hogy esetleg megvehetné az üzletet. „Nem valami ambiciózus, igaz?”, jegyezte meg Stan Joynak, ő pedig ráförmedt, mert nem bírta elviselni, ha valaki a gyerekeit kritizálta, különösen, ha volt a megjegyzésben valami igazság.

Így hát eladták. Rendes embereknek, jó pénzért. Joy nem számított rá, hogy így kínozni fogja a veszteség érzése. Fogalma sem volt róla, milyen meghatározó szerepet játszott az életükben a Delaney Teniszakadémia. Mi lett belőlük mostanra? Csak két morgós öreg.

Hála istennek, még mindig teniszeztek! A legújabb súlyos trófeájuk és büszkeségük a kredencen ült, készen arra, hogy körbemutogassák, amikor apák napján újra összegyűlnek. Stan térde megszenvedte, de szépen legyőztek két kiváló technikájú játékost: ő meg Stan uralták a hálót, támadón középre ütötték a labdát, és sosem veszítették el a hidegvérüket. Még mindig jók voltak.

A versenyek mellett továbbra is játszottak a hétfő esti közösségi programon, amelyet Joy indított el még évekkel korábban, habár nemrégiben elég nyomasztó lett, mivel egymás után haltak meg a tagok. Hat hónappal korábban Dennis Christos összeesett a pályán, miközben a feleségével, Debbie-vel Joy és Stan ellen játszottak, ami rettenetesen traumatikus volt. Joynak meggyőződése lett, hogy szegény Dennis szíve nem bírta elviselni az izgalmat, amikor elhitte, hogy megnyerheti a szettet Stan szerválása közben. Joy titokban Stant vádolta, amiért hagyta, hogy Dennis higgyen ebben a lehetőségben, ugyanis szándékosan, a saját szórakoztatására hagyta, hogy 40-40 legyen az állás. Joynak minden erejét be kellett vetnie, hogy ne mondja azt: „Te ölted meg Dennis Christost, Stan.”

Az az igazság, hogy nem volt nekik való a nyugdíj. A hathetes álomnyaralásuk Európában katasztrofálisan alakult. Még Wimbledon is. Főleg Wimbledon. Amikor a repülő leszállt Sydney-ben, mindkettejüket megrészegítette a megkönnyebbülés, habár ezt senkinek sem vallották be, sem a barátaiknak, sem a gyerekeiknek, de még egymásnak sem.

Néha próbáltak olyanokat csinálni, amiket más nyugdíjas barátaik, például „eltölteni egy szép napot a tengerparton”. Joy akkor rálépett egy osztrigahéjra, ami szétvágta a talpát, ráadásul megbüntették őket szabálytalan parkolásért. Erről azok a napok jutottak eszébe, amikor a fejébe vette, hogy elviszi Stant meg a gyerekeket egy csodás piknikre, és mindig nagyon igyekezett úgy tenni, mintha kellemesen piknikező család lennének, de valami minden alkalommal balul sült el. Valakinek mindig rossz hangulata volt, eltévedtek, vagy rögtön eleredt az eső, ahogy megérkeztek, aztán hazafelé menet sértetten hallgattak, csak annak a gyereknek a kitartó szipogása hallatszott, aki éppen úgy érezte, hogy igazságtalanul szidták meg.

„Mi igazából egészen romantikusak lettünk a visszavonulásunk óta”, közölte az egyik idegesítően életteli barátnője, amitől Joynak felfordult a gyomra. Épp az előző héten vett két banánturmixot az ételszigeten egyfajta mókás gesztusként, mert a házasságuk korai éveiben Stannel ezt reggelizték kisvárosi tejbárokban, amikor együtt utaztak régiós versenyekre. A kocsijukban aludtak, hogy spóroljanak a szálláson. A hátsó ülésen szexeltek.

Ám egyértelmű volt, hogy Stan már nem is emlékezett a banánturmixokra. Aztán hazafelé menet brutálisan és szükségtelenül belelépett a fékbe, amikor valaki bevágott eléjük, Joy turmixa pedig ettől kirepült a kezéből, így a kocsijuk most szűnni nem akaró és undorító módon savanyú tejtől bűzlött: az ő kudarca bűzétől. Stan azt mondta, ő nem érez semmit.

Másféle személyiségre lett volna szükségük ahhoz, hogy olyan méltóságteljes lelkesedéssel tudjanak nyugdíjba vonulni, mint a barátaik. Kevesebbet kellett volna morgolódniuk (legalábbis Stannek), és szélesebb érdeklődési körre meg újabb hobbikra lett volna szükségük a teniszen kívül. Unokákra.

Unokák.

Már maga a szó is olyan óriási, bonyolult érzésekkel töltötte el, mint amilyenek csak a fiatalokat illetik meg: vággyal, dühvel, és ami a legrosszabb, keserű, gyűlölködő irigységgel.

Tudta, hogy csak egyetlen, apró unokára lenne szüksége ahhoz, hogy megállítsa a némaság üvöltését, és a napjaiba újra visszatérjen az élet, de nem kérhetett unokákat a gyerekeitől. Milyen lealacsonyító! Milyen hétköznapi! Ennél sokkal érdekesebbnek és kifinomultabbnak tartotta magát. Feminista volt. Sportember. Nagyon sikeres üzletasszony. Nem volt hajlandó ilyen közhellyé alacsonyodni.

Majd annak is eljön az ideje. Csak türelmesnek kell lennie. Négy gyereke volt. Négy jegye van a tombolán, habár a négyből kettő egyedül van, úgyhogy talán ők egyelőre nem számítottak jegynek. Kettő viszont tartós, erős kapcsolatban élt. Logan és a barátnője, Indira már öt éve voltak együtt. Nem házasodtak össze, de az nem számít. Indira csodálatos nő, és amikor Joy legutóbb látta, egyértelműen volt benne valami titokzatos és rejtélyes, mintha már nagyon szeretne elmondani valamit Joynak, de még visszatartja: talán kivárja, amíg eléri a tizenkettedik hetet?

Brooke és Grant boldog házasságban élt, volt egy rendes házuk jelzáloghitellel, meg egy családi autójuk, és mivel Grant idősebb, talán hamarosan sort kerítenek arra is. Bárcsak Brooke ne nyitotta volna meg a saját rendelőjét! Csodálatra méltó vállalkozás a fizikoterápia – Stan ragyogott a büszkeségtől, valahányszor valaki megemlítette –, de a saját üzlet vezetése stresszes, és a migrénre hajlamos embereknek kerülniük kell a stresszt. Brooke túl ambiciózus. De nyilván hamarosan babát akar majd. Brooke mindig is tisztában volt a legújabb orvosi ajánlásokkal, úgyhogy biztosan tudja, hogy nem halogathatja túl sokáig.

Joy titokban azt remélte, a gyerekei kreatív módon hozzák majd a tudomására a terhességüket, ahogy mások gyerekei a YouTube-on. Például becsomagolhatnának egy ultrahangon készült fotót, aztán felvehetnék Joy reakcióját, amikor kinyitja: az értetlenséget megvilágosodás követné, a szájára csapná a kezét, aztán jönnének a könnyek és az ölelések. Kitehetnék a közösségi médiára. Joy most tudja meg, hogy nagymama lesz! Lehet, hogy rengetegen megnéznék. Joy a biztonság kedvéért minden egyes alkalommal nagy figyelmet szentelt az öltözékének, amikor a gyerekei meglátogatták.

(De ezt a képzelgését soha senkivel nem osztotta volna meg. Még a kutyával sem.)

A migrénes fickó csábítóan Joy fülébe zümmögött:

Beszéljünk a magnéziumról!

– Jó ötlet! Beszéljünk róla! – helyeselt Joy.

Esély sem volt rá, hogy a serpenyő meg a reszelő elférjen egymás mellett. Ennek a feladványnak nem volt megoldása. A reszelőt nem lehetett betenni. Egyébként is tiszta volt. Felegyenesedett, és látta, hogy a férje pont előtte áll, mintha odateleportált volna.

– Jesszusom…! A rohadt…! Mi a…? – visította Joy.

A nyakára tolta a fejhallgatót, és a dübörgő szívére nyomta a kezét.

– Ne osonj így a hátam mögé!

– Miért dörömböl valaki az ajtón? – Stan ajkát narancssárgára festették a csilis kekszek. A jeges pakolás kiengedett a két térdén, és nedves köröket hagyott maga után. Már az is idegesítette Joyt, hogy fel kellett néznie a férjére, különösen, mert Stan olyan vádlón bámult le rá, mintha az ő hibája lenne a kopogás.

Steffi leült Stan mellé, figyelmesen hegyezte a fülét, a szeme csillogott a séta pompás lehetőségétől.

Joy szeme a faliórára rebbent. Túl késő volt ahhoz, hogy kiszállító vagy piackutató legyen. Ahhoz is, hogy egy barát vagy családtag ugorjon be, és igazából már senki nem keresett fel másokat anékül, hogy előbb ne telefonált volna oda.

Joy a férjére pillantott. Talán Stan szenvedett demenciában. A kutatásai közben megtudta, hogy a házastársnak türelmesnek és kedvesnek kell lennie.

– Nem hallottam semmit – felelte türelmesen és kedvesen. Kiváló gondozó lenne, habár valószínűleg minél hamarabb helyet igényelne a férjének egy barátságos öregotthonban.

– Én kopogást hallottam – erősködött Stan, az álla előre-hátra rángatózott, jelezve a bosszankodását.

Ekkor azonban Joy is meghallotta: Bumm! Bumm! Bumm!

Mintha valaki ököllel verte volna a bejárati ajtajukat. A csengőjük még évekkel korábban tönkrement, és miután az emberek lemondtak róla, hogy megszólaltassák, gyakran kopogtak türelmetlenül, ebből a dübörgésből azonban most a vészhelyzet sürgetése áradt.

Stan szemébe nézett, aztán mindketten egyetlen szó nélkül elindultak az ajtó felé. Habár nem futottak, mégis kapkodták a lábukat a hosszú folyosón, gyorsan-gyorsan-gyorsan. Steffi mellettük kocogott, lihegett az izgatottságtól. Joy zoknija megcsúszott a padlódeszkán, és érezte, hogy mindhármukat, még a kutyát is áthatotta a sürgető feladat élénkítő érzése. Szükség volt rájuk. Biztosan valamiféle vészhelyzet állt elő. Ők pedig helyre fogják hozni, mert habár már nem élt a házukban gyerek, a hozzáállás megmaradt: Mi vagyunk a felnőttek. Mi vagyunk azok, akik mindent helyrehoznak.

Talán még valami gyönyörűség is vegyült abba a gyors sétába az ajtóig, mert már elég sok idő eltelt azóta, hogy bármelyik gyerekük kért volna tőlük bármit: pénzt, tanácsot vagy akár annyit, hogy vigyék ki a reptérre.

Bumm! Bumm! Bumm!

– Jövök! – kiáltotta Stan.

Joy elméjében emlékfoszlányok villantak fel: Troy nyolc-kilenc évesen hazajött az iskolából, az ajtót püfölte, és azt üvöltötte: „FBI! Kinyitni!” Éveken át megtartotta ezt a szokását, valahányszor egy ajtó került elé, mert nagyon viccesnek találta. Amy eszelősen nyomta a csengőt, amikor még működött, mert folyton elhagyta a kulcsait, és nagyon sietnie kellett a vécére.

Stan ért oda először. A csuklója ügyes mozdulatával elfordította a kulcsot a zárban, és kivágta az ajtót.

Egy zokogó, fiatal nő zuhant be az ajtón, mintha mostanáig rányomta volna a homlokát, és úgy vetette magát Stan karjába, mintha csak a lánya lenne.

HARMADIK FEJEZET

– Üdv! – mondta Stan döbbenten. Esetlenül megveregette a látogató vállát. Joy a másodperc töredékéig azt hitte, hogy az ő egyik lányuk az, ám ez a teremtés alig ért fel Stan mellkasáig. Az ő gyerekeik mind nagyra nőttek: a fiúk százkilencvenhárom centi magasak voltak, Amy száznyolcvanhárom, Brooke pedig száznyolcvanöt. Mindnyájan az apjuk széles vállát, sötét haját, olajbarna bőrét, pirospozsgás arcát és gödröcskéit örökölték. („Az összes gyereked úgy néz ki, mint az óriás spanyol matadorok”, mondogatta régen Joy anyja rosszallóan, mintha Joy egy bolt polcáról vette volna le őket.)

Ez a lány viszont kis termetű volt, a haja kócos és piszkosszőke, a fehér bőrén átütöttek a kék erei.

– Sajnálom. – A látogató hátrébb állt, szaggatottan szívta be a levegőt, és szipogva próbált mosolyt erőltetni az arcára. – Nagyon sajnálom. Olyan kínos!

Friss, mély vágás tátongott éppen a jobb szemöldöke alatt. Fényes, nedves vércsík húzódott végig az arcán.

– Semmi baj, szívem. – Joy erősen megfogta a váratlan vendég botvékony felkarját arra az esetre, ha elájulna. Szívemnek fogja hívni, amíg eszébe nem jut a neve. Stan biztosan nem fogja kisegíteni. Érezte, hogy a férje tekintete az övét keresi: Ki a fene ez?

A lánynak apró, pötty formájú piercing volt az orrában, a fehér alkarján pedig zöld kúszónövényt ábrázoló tetoválás kanyargott. Kopott, hosszú ujjú inget viselt beszáradt zsírfoltokkal az elején, valamint szakadt, kék farmert. A nyakában egy láncon ezüstszínű kulcs lógott. A csupasz lábfeje elkékült a hidegtől. Homályosan, távolról kissé ismerősnek tűnt.

Segített volna, ha bemutatkozik, de a fiatalok manapság mindig azt feltételezik, hogy emlékezni fognak rájuk. Gyakran előfordult az ilyesmi. Valaki egyenesen odament hozzájuk, és vidáman integetett: „Mr. és Mrs. Delaney! Hogy vannak? Milyen rég volt!” Joy ilyenkor kénytelen volt blöffölni végig a beszélgetés alatt, miközben folyamatosan kutakodott a mentális adatbázisában: Az egyik tenisztanítvány? Valamelyik klubtag felnőtt gyereke? Az egyik gyerekük barátja?

– Veled meg mi történt? – Stan a lány szeme felé intett. Rémültnek, hirtelen nagyon idősnek tűnt. – Van odakint valaki? – Kinézett az utcára a látogató válla felett. Joynak eszébe sem jutott, hogy bárki lehet még odakint.

– Nincs kint senki – mondta a lány. – Taxival jöttem.

– Semmi baj, kincsem, mindjárt rendbe hozzuk – mondta Joy.

Nagyon zavarba ejtő helyzet volt, de majd tisztázódik. Stan mindig azt akarta, hogy minden azonnal tisztázódjon.

Joy úgy vélte, hogy a lány a húszas évei végén járhat, Brooke-kal egyidős, de igazából nem úgy nézett ki, mint Brooke barátai, ők ugyanis elfoglalt, udvarias fiatal nők voltak, akiknek mindig valami fontos teendőn jártak a gondolataik. Ennek a lánynak a stílusa viszont inkább a szakadt felé hajlott, mint Amyé, úgyhogy valószínűbbnek tűnt, hogy az ő baráti köréhez tartozik. Ez megnehezítette a dolgot, mivel Amy változatos körökben forgott. Talán az egyik amatőr színházcsoport tagja, amiért Amy annyira rajongott legalább egy hétig? Egy egyetemi barátnő az első félbehagyott tanulmányaiból? Vagy a másodikból?

– Hogyan sérültél meg? – kérdezte Joy.

– Veszekedtünk a barátommal – felelte a lány. Megingott, a tenyere alját a véres szemére nyomta. – Csak kiszaladtam a lakásból az utcára, és beugrottam egy taxiba…

– Ezt a barátod tette? – kérdezte Stan. – Úgy érted, megütött?

– Bizonyos értelemben – felelte a lány.

– Bizonyos értelemben? Az meg mit jelent? – faggatta Stan. Néha elég durván beszélt. – Megütött vagy nem?

– Bonyolult – mondta a lány.

– Nem, nem az. Ha bántott, fel kell hívnunk a rendőrséget – közölte Stan.

– Nem. – A lány kihúzta magát Joy kezéből. – Szó sem lehet róla. Nem akarom belekeverni a rendőrséget.

– Nem kell felhívnunk őket, drágám, ha nem akarod – nyugtatta meg Joy. – A te döntésed. De gyere, és ülj le!

Ha a lány nem akarja kihívni a rendőrséget, ő nem bánja. Nem akarta, hogy idejöjjenek.

Miközben elhaladtak a folyosó lámpája alatt, Joy látta, hogy a vendégük idősebb, mint amilyennek először hitte. Talán a harmincas évei elején járhat? Gondolkozz, gondolkozz, gondolkozz!

Lehet, hogy valamelyik fiú volt barátnője? Volt néhány év, amikor nehezen lehetett követni a házban jövő-menő lányok seregét. Egy időben mindkét fia egy-egy lebarnult, szőke, Tracey nevű lánnyal járt, akik fehér sportcipőt hordtak. Stan sosem tudta megkülönböztetni őket egymástól. Végül mindkét Tracey Joy konyhaasztalán zokogott két külön alkalommal, miközben Joy hagymát aprított, és megnyugtatóan mormolt valamit. Logan Tracey-je még mindig küldött neki karácsonyra üdvözlőlapot.

Ez a lány azonban nem úgy nézett ki, mint azok a barátnők. Troy divatos hercegnőkre hajtott, Logan pedig a szexi könyvtáros típusra, a mostani vendégük viszont egyik kategóriába sem tartozott bele.

– Aztán rájöttem, hogy nincs nálam pénz – folytatta a lány, miközben átsétáltak a konyhába. Ott megállt, hátrahajtotta a fejét, hogy szemügyre vegye a magas mennyezetet, mintha valami katedrálisban lenne. Joy követte a pillantását. A tekintetük végigfutott a bekeretezett családi fotókkal és díszekkel telepakolt kredencen – ahol ráadásul két borzalmas porcelánmacska is vicsorgott, Stan anyjának a hagyatéka –, aztán elidőzött az asztalra kirakott tálon, amelyben friss gyümölcsök: fényes, piros almák és sárga banánok hevertek. Vajon éhes a lány? Akár az összes banánt is megeheti. Joynak fogalma sem volt róla, miért vett mindig újabbakat. Mintha csak kiállítási célokat szolgált volna. A nagy részük megpuhult és megfeketedett, ő pedig szégyellte magát, amiért végül ki kellett dobnia.

– Egyszerűen semmi sem volt nálam. Se tárca, se telefon, se pénz, semmi.

– Ülj le, szívem! – Joy kihúzott egy széket a konyhaasztal alól.

Stan szerencsére abbahagyta a faggatózást. Némán kivette az elsősegélydobozt a helyéről, a hűtő fölötti szekrényből, amit Joy csak székre állva ért fel. Letette az asztalra, és kinyitotta a fedelét, mert Joy sosem boldogult a merev zárral. Aztán odament a mosogatóhoz, és töltött a lánynak egy pohár vizet.

– Na lássuk! – Joy felvette a szemüvegét. – Nagyon fáj?

– Ó, nem igazán. Magas a fájdalomküszöböm. – A lány remegő kézzel felemelte a vizet, és belekortyolt. A körmei töredezettek voltak. Rágja őket. Amy régen borzalmasan rágta a körmét. A lány bőréről az éjszakai levegő hidege áradt, miközben Joy fertőtlenítette a sebet.

– Szóval rájöttél, hogy nincs nálad a tárcád – biztatta Joy. Stan eközben leült, az asztalra könyökölt, összenyomta a két tenyerét, és megdörzsölte az ujjperceivel az orrnyergét az erősen összevont szemöldöke alatt.

– Igen, szóval pánikba estem, azon gondolkoztam, hogyan fizetem ki a fuvardíjat, és a sofőr nem volt az a barátságos fickó, tudják, láttam rajta, úgy nézett ki, mint aki képes aljasságokra, talán még agresszióra is. Úgyhogy cél nélkül haladtunk előre, és…

– Cél nélkül? – szakította félbe Stan. – De milyen címet adtál meg a sofőrnek, amikor beültél a taxiba?

Joy jelentőségteljesen ránézett. A férjének néha fogalma sem volt róla, milyen benyomást kelt másokban.

– Nem adtam meg címet. Nem gondolkoztam. Azt mondtam: „Menjen észak felé!” Próbáltam időt nyerni, amíg kitalálom, hová menjek.

– A sofőr észrevette egyáltalán, hogy megsebesültél? – kérdezte Joy. – Egyenesen a legközelebbi kórházba kellett volna vinnie, teljesen ingyen!

– Ha észre is vette, nem akart tudni róla.

Joy szomorúan megrázta a fejét. Micsoda emberek vannak!

– De a lényeg az, hogy ekkor valamiért, magam sem tudom miért, valami arra késztetett, hogy beledugjam a kezem a farmerem zsebébe, és alig mertem elhinni. Egy húszdollárost húztam ki belőle. Olyan meglepő volt! Még sosem találtam így pénzt.

A lány arca gyerekes örömmel felderült, amikor felidézte ezt a pillanatot, a bankjegy érintését az ujjain.

– Valaki vigyázott rád – jegyezte meg Joy. Levágott egy darab gézt a tekercsből.

– Igen, tudom, szóval ahogy a tarifa húsz dollárhoz közeledett, elkezdtem véletlenszerű útmutatást adni a sofőrnek. Olyanokat, hogy forduljon balra. Vagy: jobbra a második utca. Nem tudom, mintha nem is lettem volna magamnál. Csak mentem az orrom után. Várjunk csak! Ezt én találtam ki? Mentem az orrom után. Most, hogy kimondom, viccesnek hangzik. Hogy megy az ember az orra után?

A lány felnézett Joyra.

– Nem, ezt így mondják – felelte Joy. Megérintette az orrát. – Az orrod után mész.

Joy Stanre pillantott. A férfi alsó ajka rángatózott, ami nála általában azt jelentette, hogy nem helyesel valamit. Ő soha sehová nem ment az orra után: „Tervre van szükséged, fiam! Az úgy nem megy, hogy elütöd a labdát, aztán reméled, hogy nyersz. A győzelmet meg kell tervezni!”

– Abban a pillanatban, ahogy a tarifa húsz dollárra váltott, elkiáltottam magam, hogy „Álljon meg!”. Aztán kiszálltam a kocsiból. Olyan hideg volt odakint, nem is tudtam! – A lány görcsösen megremegett. – És mezítláb vagyok. – Felemelte a koszos lábfejét, és a lábujjaira mutatott. – Ott álltam a csatornában. A lábam jéggé fagyott. Arra gondoltam: „Te idióta, te hülye barom, és most mi lesz?” Szédülni kezdtem, aztán végignéztem a házakon, és ez tűnt a legbarátságosabbnak, égett lámpa, így hát… – Megrángatta az inge ujját. – Most itt vagyok.

Joy keze megállt a levegőben a gézzel.

– Szóval… de… azt mondod, hogy mi nem… hogy te nem… – Próbált kitalálni valami finomabb módot arra, hogy rákérdezzen, de nem sikerült. – Nem ismersz minket?

Hirtelen rájött, hogy csak áltatta magát, amikor azt hitte, ismeri valahonnan ezt a lányt. Csak azért volt ismerős, mert az utóbbi időben mindenkit ismerősnek látott. Egy idegent engedtek be a házukba.

Bűnözői hajlam jeleit kereste a látogatón, de semmit sem talált, habár nem tudta pontosan, miben nyilvánulnának meg ezek a bűnözői hajlamok. Az orrpiercingje egészen csinos volt. (Amy egyszerűen borzalmas piercinget viselt az ajkában néhány évvel korábban, úgyhogy Joyt ez az ékszer nem igazán zavarta.) A zöld kúszónövényes tetoválás sem volt különösebben félelemkeltő. Az egész lány normálisnak nézett ki. Talán egy kicsit hóbortos. De aranyos. Biztosan nem veszélyes. Ahhoz túl kicsi. Legfeljebb annyi veszélyt jelenthet, mint egy egér.

– És nincs barátod vagy családtagod, akihez elmehetnél? – kérdezte Stan.

Joy megint ránézett. Igaz, hogy ő is ezt akarta kérdezni, de biztosan lett volna kedvesebb módja is.

– Csak nemrég költöztünk ide a Gold Coastról – felelte a lány. – Senkit sem ismerek Sydney-ben.

Nahát, ilyet!, gondolta Joy. Egyedül van pénz nélkül egy idegen városban, nem mehet haza, és semmi mást nem tehet, mint hogy idegenek kegyeire bízza magát. El sem tudta képzelni önmagát hasonló helyzetben. Joyt mindig körbevették a szerettei.

– Esetleg… fel akarsz hívni valakit? – kérdezte Stan. – A családodat?

– Nincs igazán senkim… aki jelenleg elérhető. – A lány lehajtotta a fejét, Joy pedig meglátta a szegény, védtelen, vékony, fehér nyakát a nedves hajcsomói között.

– Nézz rám, szívem! – Joy a vágásra nyomta a gézt. – Tedd ide az ujjadat! – A lány kezét a gézhez vezette, aztán leragasztotta a kötést, és elégedetten felsóhajtott. – Tessék. Rendbe tettük.

– Köszönöm. – A lány tiszta, halványzöld szemmel nézett fel rá, a világos szempilláihoz hasonlót Joy még sosem látott. Mintha arannyal hintették volna be. Joy mindegyik gyerekének sötét matadorszempillája volt, Joynak pedig teljesen átlagos szempillái. Most, hogy eltűnt a lány arcáról a vér, váratlanul szépnek tűnt. Olyan szép volt, olyan nagyon vékony, koszos és fáradt! Joyon hirtelen erőt vett a legyőzhetetlen vágy, hogy megetesse, engedjen neki egy kád vizet, és lefektesse aludni.

– Savannah vagyok – mondta a lány, és kezet nyújtott Joynak.

– Savannah. Nagyon szép név – felelte Joy. – Van egy barátnőm, akit Hannah-nak hívnak. Mennyire hasonló! Vagyis nem annyira. Savannah. Honnan ismerhetem ezt a nevet? Tudom már, azt hiszem, Anne királyi hercegnő unokáját hívják így. Édes kislány, de csintalan! Nem hiszem, hogy ő is hercegnő, azt hiszem, semmiféle címe nincs. Nem mintha téged ez érdekelne. Engem viszont mindig nagyon lekötött a királyi család. Követem őket az Instagramon.

Úgy tűnt, nem bírja abbahagyni a beszédet. Akkor fordult elő vele ilyesmi, ha nagyon felzaklatta vagy sokkolta valami, így rájött, hogy valószínűleg jelenleg egy kicsit felzaklatták és sokkolták a történtek, főleg a vér látványa és az erőszak. Csak most vette észre, hogy még mindig fogja a lány apró, jéghideg kezét, és gyorsan, megnyugtatóan megszorította, mielőtt elengedte volna.

– Van egy másik Savannah is, aki eszembe jutott a királyi család tagján kívül, biztos vagyok benne… Ó, tudom már! A legkisebb lányomnak, Brooke-nak van egy barátnője, akinek nemrég született egy kisbabája, és kilencven százalékig biztos vagyok benne, hogy Savannah-nak nevezték el, vagy talán Samanthának.

Aztán rájött, hogy a kislányt igazából Poppynak hívják, ami egyáltalán nem hasonlít sem a Savannah-ra, sem a Samanthára, de ez már olyan kínos volt, hogy inkább nem hozta fel.

– Brooke még nem áll készen rá, hogy saját kisbabája legyen, mivel éppen most indította be a vállalkozását mint fizikoterapeauta, ami igazán izgalmas.

Egyáltalán nem volt izgalmas, inkább dühítő, de mint a nagyapja régen mondani szokta: „Sose tegyél tönkre egy jó történetet tényekkel!”

– A rendelő most minden idejét leköti. A neve Delaney Fizikoterápia. Van valahol egy névjegykártyám. Nagyon ügyes. Mármint Brooke. A lányom. Nagyon nyugodt és türelmes. Érdekes, mert sosem hittük volna…

– Joy! – szakította félbe Stan. – Vegyél levegőt!

– Sosem hittük volna, hogy a családból bárki a gyógyászatban… – Joy elhallgatott. A nyakára nyomta a kezét, és érezte, hogy még mindig rajta lóg a fejhallgatója, mint egy óriási, egyedi nyaklánc. – Egy podcastot hallgattam – magyarázta ostobán. Igazából még mindig hallotta a podcast előadójának a fémes, testetlen hangját, ahogy tudatlanul beszélt tovább, fogalma sem volt róla, hogy Joy már nem hallgatja.

– Szeretem a podcastokat – jegyezte meg Savannah.

– Hiszen be sem mutatkoztunk! Joy vagyok – Joy kikapcsolta a fejhallgatót, és letette az asztalra. – Ez pedig itt az én morgós férjem, Stan.

– Köszönöm, hogy rendbe tett, Joy. – Savannah a bekötözött feje felé intett. – Még ha nem is foglalkozik senki gyógyászattal a családban, szerintem derék munkát végzett!

Derék. Milyen furcsa szó! Olyan régimódi.

– Nos, köszönöm – felelte Joy. – Én soha… nos. – Erővel vette rá magát, hogy elhallgasson.

– Jó érzést keltett bennem ez a ház. – Savannah körbenézett. – Ahogy megláttam. Olyan melegnek és biztonságosnak tűnt.

– Tényleg biztonságos – erősítette meg Joy. Kerülte a férje tekintetét. – Szeretnél enni valamit, Savannah? Éhes vagy? Van banánunk! Vagy megmelegíthetem a vacsora maradékát. – Nem is hagyott időt a lánynak, hogy elfogadja az ajánlatot, máris folytatta: – És aztán természetesen itt maradsz éjszakára.

Végtelenül hálás volt, amiért a takarítónője, a jó öreg Barb épp aznap járt ott, és együtt kiporszívózták meg leporolták Amy régi hálószobáját.

– Ó! – mondta Savannah. Feszülten Stanre pillantott, aztán visszafordult Joy felé. – Nem is tudom. Elmehetnék…

Ám egyértelmű volt, hogy sehová nem mehetett volna el ilyen későn, arról pedig szó sem lehetett, hogy Joy kirakja ezt az apró, mezítlábas lányt a hidegbe.

NEGYEDIK FEJEZET
MOST

– Próbáljuk megkeresni azt a lányt, aki tavaly anyával és apával lakott.

A makulátlan fehér ruhát viselő pedikűrös az ügyfele hatalmas lábfeje előtt térdelt, és finoman beleeresztette a végtagot az illatos meleg vízzel megtöltött tálba, amelynek tetején rózsaszirmok lebegtek, az alján pedig olyan simára formázott, ovális kavicsok hevertek, mintha hegyi patakból szedték volna ki őket.

– Megjelent a küszöbükön. Egy késő este.

Az ügyfél, aki „Luxus erősítő pedikűrre”, az elfoglalt menedzserek kényeztető élményére jelentkezett be, megmozgatta a talpát a köveken, és beszélt tovább, szerencsére elviselhető hangerővel. Előtte udvariasan megkérdezte a pedikűröst, nem bánja-e, ha a kezelés közben elintéz pár telefont. A legtöbben csak elkezdtek kiabálni, minden előzmény nélkül.

– Valószínűleg semmi köze a történtekhez – folytatta a férfi. – Csak anya összes ismerősét felhívjuk.

Az ügyfél telefonja a bő szabású, puha anyagú fehér inge zsebében volt. A fülébe AirPodsot dugott. A pedikűrös apja szerint az AirPodstól úgy néznek ki az emberek, mint a földimogyoró. (Az apja nemrégiben töltötte be az ötvenet, és cuki módon azt hitte, hogy még mindig számít a véleménye.) Az ügyfél nem nézett ki úgy, mint egy földimogyoró. Nagyon is vonzó volt.

– Csak nagyon furcsa, hogy anya már ilyen régóta nem keresett. Általában két percen belül zihálva visszahív, teljesen kiakasztja, hogy nem tudta felvenni, amikor megcsörgettem.

A pedikűrös erőteljes, gyors, körkörös mozdulatokkal sárgabarackmagos bőrradírt masszírozott a vendég jobb sarkába.

– Tudom, de azért nem mintha szó nélkül eltűnt volna. Mindnyájunknak írt Valentin-napon. – Szünetet tartott. – Megmondom, pontosan mit írt. Egy pillanat!

Legörgette a telefonját a hüvelykujjával.

– Itt is van! – Hangosan felolvasta: – „Egy ideig ELÉRHETETLEN leszek! Megrágcsálok hátra 21 nápolyis kirúgás a gerlepár ellen! Spórák álljatok! Puszi, anya.” Szív emodzsi. Lepke emodzsi. Mosolygós arc. Az elérhetetlent csupa nagybetűvel írta.

A pedikűrös anyja is sok emodzsit tett az üzeneteibe. Az anyák imádják az emodzsikat. Azért eltöprengett, mit jelenthet az a nápolyis kirúgásos rész.

– Csak annyit jelent, hogy nem volt rajta a szemüvege – mondta a vendég a telefonba valakinek, aki biztosan ugyanezen töprengett. – Az üzenetei mindig tele vannak furcsa, véletlenszerű kifejezésekkel.

A pedikűrös nekiállt megmasszírozni a vendég vádliját. Mintha gránitot próbált volna ellágyítani. Biztos sokat fut.

– Aha – mondta a férfi. – Mindjárt átmegyek, és beszélek apával, hátha többet is ki tudok deríteni, nem mintha mondana nekem bármit…

Abban a pillanatban hirtelen megrándult a lábfeje, a lábujjai természetellenes szögben széthúzódtak.

– Begörcsölt! – kiáltott fel. A pedikűrös épp időben kapta el a fejét.

ÖTÖDIK FEJEZET
TAVALY SZEPTEMBER

Joy gyengéd, bocsánatkérő kattanással zárta be a hálószobájuk ajtaját, mintha Savannah meghallhatta volna, és tudhatta volna, hogy csak az ő jelenléte miatt csukta be. A házaséveik alatt végig nyitott ajtóknál aludtak, hogy a pici, ideges gyerekek egyből az ágyukba rohanhassanak, ha rémálmok gyötrik őket; meghallhassák, ahogy a kamaszok átcsörtetnek a házon, amikor ha részegen is, de legalább szerencsésen hazaértek; vagy hogy kirohanhassanak gyógyszert, tanácsot, vigasztaló szavakat osztani, aztán persze reggel kipattanhassanak az ágyból, és gyorsan belevethessék magukat a fontos, dolgos életükbe.

Régen a bezárt ajtó azt jelentette, hogy valaki szerint jó ötlet volt szexelni. Most pedig azt, hogy vendégük érkezett.

Egy váratlan vendég.

Savannah remélhetőleg kényelembe helyezte magát, és felmelegedett Amy régi hálószobájában és az egyik régi pizsamájában. A legidősebb lányuk, akit Joy szabad lelkűnek nevezett, Stan pedig problémásnak, a következő évben töltötte be a negyvenet, és hivatalosan már két évtizede elköltözött otthonról, de még mindig egyfajta állandó raktárnak használta a gyerekkori szobáját, mert úgy tűnt, képtelen elég hosszú ideig megállapodni egy címen ahhoz, hogy véglegesen kiköltözzön. Ez tagadhatatlanul furcsa egy közel negyvenévestől, és volt idő, amikor Joy meg Stan fontolóra vette, hogy határozottan közlik vele a véleményüket, amit a barátaik is jó döntésnek tartottak, mintha erőszakkal átlagemberré lehetne formálni Amyt. Amy olyan, amilyen, de most végre szerzett munkát, állandó telefonszámot, a körmeit általában rendben tartotta, a haja pedig (habár jelenleg kékre festette) nem úgy nézett ki, mintha tele lenne tetvekkel, és Joy mindössze ennyit akart tőle, habár azért az sem ártana, ha időnként megfésülködne.

– Lefeküdt? – kérdezte Stan, amikor kijött a fürdőszobából bokszeralsóban és V nyakú fehér pólóban, ami alól kiugrott egy kis fehér mellkasszőrzet. Megtermett, izmos, arrogáns ember volt, de pizsamában Joy mindig sebezhetőnek látta.

– Azt hiszem – felelte Joy. – A fürdő után álmosnak tűnt.

Erősködött, hogy enged egy kád vizet Savannah-nak. A csapokkal nem volt könnyű bánni. Öntött bele egy kicsit abból a barackillatú habfürdőből, amit valaki anyák napjára adott neki, aztán kiterítette a két legbolyhosabb vendégtörülközőjét, amit talált. Jólesett neki a látvány, amikor Savannah kijött a fürdőszobából rózsaszín arccal, ásítozva, nedves hajvégekkel, maga mögött húzva Amy köntösét a padlón.

Joy kihallotta a boldogság dallamos zöngését a saját hangjából. Az az ősi, alapvető elégedettség okozta, hogy megetetett és megfürdetett egy éhes, fáradt, engedelmes gyereket, aztán tisztán, pizsamásan egyenesen ágyba fektette.

– Amy köpenye olyan hosszú volt… – Joy hirtelen elhallgatott. Mi a fene? Leesett az álla. – Mi a manó? Csak nem?

A fiókos szekrényük tetején egy kupac véletlenszerű tárgy sorakozott esetlenül egymásra pakolva: Stan régi, valószínűleg mostanra működésképtelenné vált laptopja, Joy iPadje, amit még ki sem próbált, az asztali számítógépük monitorral együtt, a tízéves tévéjük, a számológépük, valamint egy húszcentesekkel teli, régi befőttesüveg, amiben talán összesen ha tíz dollár volt.

– Csak óvatos vagyok – felelte Stan védekezőn. – Semmit sem tudunk róla. Lehet, hogy mindenünket elviszi az éjszaka közepén, aztán tiszta hülyének fogjuk érezni magunkat, amikor reggel felhívjuk a rendőrséget. „Ó, igen, pontosan, biztos úr, adtunk neki vacsorát, engedtünk neki egy kád vizet, lefektettük aludni, és nahát, micsoda borzalom, ma reggel arra ébredtünk, hogy az összes e világi tulajdonunk eltűnt!”

– Nem hiszem el, hogy körbeosontál a házban, és kihúztad a konnektorból az összes e világi tulajdonunkat! – Joy megsimította a szekrény oldaláról lelógó poros, összegubancolódott kábelek egyvelegét.

Jóságos ég, ott volt Stan imádott laminálógépe is, amit Troy vett neki előző karácsonyra, elindítva ezzel az apja laminálási mániáját. Stan laminálta a tévé távirányítójának a használati utasítását (ami egyébként hasznosnak bizonyult), a tenisziskola eladásáról szóló cikket, ami a helyi újságban jelent meg, valamint sportolók inspiráló mondásait, amiket az internetről nyomtatott ki, és az emlékezetébe akart vésni. Ha tehette volna, Joyt is laminálja.

– Várj csak, az ott a DVD-lejátszó? Stan! Nem vinné el a DVD-lejátszót. Már senki nem néz DVD-ket.

– De mi igen – tiltakozott Stan.

– Az ő korabeliek viszont nem – felelte Joy. – Ők sztrímelnek.

– Azt sem tudod, mit jelent a sztrímelés.

– De tudom – vágta rá Joy. A fürdőszobába ment fogat mosni. – Az, amikor Netflixet nézünk a tévében, nem? Nem azt jelenti?

Stannek nem volt joga úgy tenni, mintha ő többet tudott volna a technológiáról. Még saját mobilja sem volt az elvei és a makacs büszkesége miatt. Szerette megdöbbenteni az embereket azzal, hogy sosem volt és nem is lesz saját telefonja. Őszintén hitt benne, hogy ez őt erkölcsileg felsőbbrendűvé teszi, amivel Joyt teljesen az őrületbe kergette, mert igazából szó sem volt ilyesmiről. Amikor a mobiltelefonnal kapcsolatos „álláspontját” hangoztatta, azt hitte volna az ember, ő az egyetlen a tömegben, aki nem hajlandó náci szalutálást bemutatni.

A nyugdíjba vonulása előtt azt mondogatta: „Nincs szükségem telefonra. Teniszoktató vagyok, nem sebész. A teniszben nincsenek sürgős esetek.” Pedig nagyon is voltak. Az évek alatt nem egyszer fordult elő, hogy Joy éktelen haragra gerjedt, mert nem tudta elérni a férjét, amikor olyan kellemetlen helyzetbe került, ami azonnal megoldódott volna, ha Stannek van mobilja. Ráadásul az elvei abban nem akadályozták meg, hogy felkapja a vonalas telefont, és felhívja a boltban vásárolgató Joyt a mobilján, csak hogy megkérdezze tőle, mikor végez már, vagy megkérje, hogy legyen szíves venni még csilis kekszet. Bezzeg amikor ő elment valahová, akkor elérhetetlenné vált. Ha pedig Joy ezen túl sokáig agyalt, akkor egyre jobban felhúzta magát, úgyhogy inkább nem is gondolkozott rajta.

Ez a boldog házasság titka: nem szabad megvárni, hogy felhúzza magát.

Felvette a legszebb pizsamáját, mivel vendég volt a házban, aztán beugrott az ágyba Stan mellé. Színpadiasnak érezte a mozdulatait, mintha megfigyelték volna. Néhány percig csendben feküdtek a hátukon, a takarót bedugták a könyökük alá, mint a jó gyerekek, akik várják az esti mesét. A csillárt lekapcsolták, csak az olvasólámpák égtek. Joy éjjeliszekrényén bekeretezett esküvői fotó állt. Az idő nagy részében teljesen beleolvadt a berendezései tárgyak sorába, de néha, amikor Joy rápillantott, minden előzetes jel nélkül újra átélte azt a pillanatot, amikor a fénykép készült: érezte a ruhája durva, csipkés nyakvonalát, Stan erőteljes kezét, ahogy illetlenül a fenekére nyomta, meg a homályos meggyőződést, hogy ez a vad boldogság mindig rendelkezésükre áll majd, mert Joy megkapta azt a fiút, akinek mély a hangja és erős a szervája. Aztán sorra jönnek majd a trófeák, a kisbabák, a piknikek és az előkelő éttermek a különleges alkalmakkor, talán egy kutya is. Abban az időszakban mindent átitatott a szex: a teniszt, az edzést, az evést, de még a felhőket is az égen.

Éveken át értetlenül hallgatta, amikor az emberek azt mondták: pontosan tudják, melyik nap fogant a kisbabájuk. Honnan tudhatták volna? Naiv boldogsággal hitt benne, hogy minden pár mindennap szexel.

Pontosan tudta, melyik nap fogant meg a legkisebb lánya.

Addigra megértette.

Joy várta, hogy Stan felkapja a könyvét, bekapcsolja a rádiót, esetleg kapcsolja le a lámpát, ő azonban csak feküdt tovább, amiből Joy arra következtetett, hogy beszélgetni akar.

– Örülök, hogy maradt egy kis tepsis csirke, amit odaadhattam neki. Nagyon éhesnek tűnt.

Savannah úgy evett, mint egy háborús menekült. Az étel felénél tartott, amikor sírva fakadt, görcsösen, hevesen zokogott, de még aközben is evett, hogy csorogtak a könnyek az arcán. Felkavaró és kétségbeejtő látvány volt. De aztán nem is egy, hanem két banánt megevett!

– Nem lett valami jó a csirke. Azt hiszem, több… fűszer kellett volna rá. – Joy mindig túlfőzte a csirkét. Rettegett a szalmonellától. – Még így is maradt elég Steffinek reggelire.

Joy nem akarta kínos helyzetbe hozni Steffit azzal, hogy kutyaeledelt ad neki, mivel úgy tűnt, Steffi nem tudja, hogy ő egy kutya. Reggeli után mindig hosszasan elbeszélgetett Joyjal, furcsa, elnyújtott, nyöszörgő hangokat adott ki, Joy pedig tudta, hogy sajnálatosan érthetetlenül utánozza az angol nyelvet. Amikor egyszer kivitték a helyi kutyafuttatóba, Steffi elborzadva ült a lábuknál, az arcára ráfagyott egyfajta dölyfösség, mintha előkelő hölgy lenne, akit a McDonald’sba vittek.

Stan beleöklözött a párnájába, aztán a feje mögé dugta.

– Steffi jobban örülne a Sydney Morning Herald egyik példányának reggelire.

– A kis gyufaárus lány jut róla eszembe – merengett Joy.

– Steffiről?

– Nem, Savannah-ról.

– Ki is az a kis gyufaárus lány? – kérdezte Stan valamivel később. – Kijött árulni a pályára? Mikor?

Joy felhorkantott.

– Egy mese egy olyan kislányról, aki gyufákat árul egy fagyos estén. Anyu régen felolvasta nekem. Azt hiszem, a végén a kislány halálra fagy.

– Jellemző rá, hogy olyan mesét választott, ami egy hullával zárul.

– Nagyon szerettem azt a mesét – felelte Joy.

Stan az olvasószemüvege és a könyve után nyúlt. Nem volt egy nagy könyvmoly, de próbálta átrágni magát ezen a regényen, mert Amytől kapta karácsonyra, és a lánya folyton azt kérdezgette: „Hogy tetszett a könyv, apa?” Stan bevallotta Joynak, hogy folyton elölről kellett kezdenie, mert egy szót sem értett a történetből.

– Borzalmas arra gondolni, hogy a barátja bántotta – folytatta Joy. – Egyszerűen borzalmas. Képzeld csak el, ha a mi egyik lányunk került volna ilyen helyzetbe!

Stan nem felelt, Joy pedig gondolatban lehordta magát, amiért elképzeltette a férjével, hogy az ő egyik lányuk ilyen helyzetbe kerülhet. Amikor Stan tizennégy éves volt, látta, amint az apja áthajítja az anyját a szoba másik sarkába, az anyja pedig elveszíti az eszméletét. Valószínűleg ez volt az első és utolsó alkalom, hogy az apja ilyet tett, de akkor is rettenetes látvány lehetett egy kamasz fiú számára. Stan nem volt hajlandó beszélni az apjáról. Amikor a gyerekek a nagyapjukról kérdezősködtek, azt felelte nekik: „Nem emlékszem.” Végül abbahagyták a faggatózást.

– A mi lányaink sportolók, és fiúkkal együtt nőttek fel – mondta végül Stan. – Sosem tűrnének el ilyesmit.

– Nem hiszem, ez egyszerűen így működik – jegyezte meg Joy. – Kis dolgokkal kezdődik. Az ember eltűr néhány apróságot a kapcsolatban… aztán az apróságok lassan komolyabbá válnak.

Stan nem felelt, Joy szavai túl hosszan lebegtek az ágyuk felett. Az ember eltűr néhány apróságot a kapcsolatban… aztán az apróságok lassan komolyabbá válnak.

– Mint amikor felforr a víz a béka alatt – mondta Stan.

– Micsoda? – Joy hallotta, hogy kissé rekedtes a hangja.

Stan még mindig a könyvét bámulta. Visszafelé lapozott, Joy pedig már azt hitte, nem fog válaszolni, de aztán a szemét a könyvre szegezve folytatta:

– Biztos hallottad már. Ha meleg vízbe dobsz egy békát, és felteszed a tűzre, nem ugrik ki, mert nem jön rá, hogy lassan felforr, és meghal.

– Biztos csak városi legenda. Rákeresek a Google-on. – A telefonja és a szemüvege után nyúlt.

– Csendben keress rá! – kérte Stan. – Koncentrálnom kell. Ez a fickó három oldalon át hablatyolt valaki mosolyának az emlékéről.

– Hadd olvassam el én! – felelte Joy. – Aztán összefoglalom neked. Elmondom a lényeget.

– Az csalás – tiltakozott Stan.

– Ez nem valami vizsga – sóhajtott fel Joy, Stan azonban láthatóan úgy vélte, hogy pontosan az, Amy ezzel vizsgáztatja, így kell bebizonyítania az apjának, hogy szereti őt. Az elmúlt évek alatt Amy sok vizsgának vetette őket alá, hogy bebizonyítsák a szeretetüket.

Joy nem vette a fáradságot, hogy rákeressen szegény felforralt békára. Átpörgette az üzeneteit, aztán arra gondolt, hogy ír az egyik vagy mindegyik gyerekének, tudatja velük, hogy felbukkant a küszöbükön egy elveszett lány, de úgy érezte, hogy helytelenítenék a hírt, talán még el is keserednének miatta. Amióta eladták a tenisziskolát, a gyerekeik egyre erőteljesebben hangoztatták, szerintük hogyan kellene Joynak meg Stannek élnie. Folyton társasutazásokat, nyugdíjasfalvakat, hajókirándulásokat, multivitaminokat és rejtvényfejtést emlegettek. Joy eltűrte ezeket a nyaggatásokat, közben pedig egyszer sem említette meg, hogy feltűnően hiányoznak az unokák az életéből.

Még korábban az este folyamán üzenetet kapott Carótól: Megcsináltad a házidat? Az emlékiratos kurzuson kapott házira utalt. Írniuk kellett egy „liftbeszédet”, amiben mindössze néhány bekezdésben összefoglalták az életük történetét. Ő is kénytelen lesz teljesíteni a feladatot, pedig nem akarta végigcsinálni a kurzust. Nem akarta megbántani annak a lelkes kis tanárnak a lelkes kis érzéseit.

Semmi értelme nem lett volna most válaszolni Carónak; már biztosan aludt. Savannah sosem választotta volna Caro házát biztos menedéknek, mert ott este kilenckor már csalhatatlanul lekapcsolták a villanyt.

Joy inkább rákattintott egy cikkre, ami a telefonja szerint érdekelhette őt: Negyven édes apa-fia pillanat Vilmos herceg és György herceg között.

Éppen a tizenhetedik édes pillanatnál tartott Vilmos herceg és György herceg között, amikor Stan nagy sóhajjal feladta az olvasást, és elővette az iPadjét, amit Troytól kapott ajándékba a születésnapjára néhány hónappal korábban. Mindenki arra számított, hogy Stan nem fogja használni, hiszen az iPad egészen hasonlít az iPhone-ra, nem igaz? De úgy tűnik, tévedtek. Stan épp úgy imádta az iPadjét, mint a laminálógépét. Mindennap azon olvasta el a híreket, mert szépen ki tudta nagyítani a betűket, ellentétben a nyomtatott újsággal. Troy végtelenül elégedett volt az ajándéka sikerével. Nagyon fontos volt számára, hogy ő nyerje az ajándékozási versenyt.

Joy átnézett Stan válla felett, hogy lássa, mit olvas a férje, aztán a saját telefonján végiggörgette ugyanazokat a híreket, hogy elolvassa ugyanazokat a cikkeket, és fel legyen készülve, ha Stan megpróbálna elmagyarázni neki bizonyos témákat.

– Hagyd már abba ezt a tanár bácsis magyarázgatást, apa! – mondta egyszer vacsoránál Amy.

– Ő edző bácsisan magyarázgat – felelte Joy, mire jót nevettek.

Most megállt a hüvelykujja.

A betűknek ez az adott kombinációja olyan ismerős volt, hogy úgy kiugrott a szövegből, mintha a saját nevét látta volna odaírva: Harry Haddad.

Várt. Hosszú időbe telt. Azon töprengett, vajon Stan átsiklik-e fölötte. De végül megmerevedett a teste.

– Láttad ezt? – Felemelte az iPadjét. – Harryről?

– Igen – felelte Joy. Semleges hangon beszélt. Feltétlenül fenn kellett tartania a látszatot, hogy a korábbi sztárdiákjuk, Harry Haddad nem érzékeny téma, egyáltalán nem, ő pedig nem próbál témát váltani, vagy isten ments vigasztalóan, esetleg együttérzően beszélgetni. – Pont most láttam.

– Tudtam – mondta Stan. – Tudtam, hogy el fog jönni ez a nap. Tudtam, hogy még nem végzett.

– Tényleg? – Ha ez igaz is, amiben Joy kételkedett, Stan akkor sem említette soha, de ő erre most nem mutatott rá. – Hm. Nahát. Ez nagyon… érdekes lesz.

Várt egy percet, aztán óvatosan letette a telefonját az éjjeliszekrényére kijelzővel lefelé, a fejhallgatója mellé. A csillogó, fémes tok, szintén Troy ajándéka, úgy ragyogott az olvasólámpa fényében, mint egy diszkógömb.

Joy ásított. Tettetésnek indult, de őszintén zárult. Megnyújtózott a karjával a feje fölött. Stan kikapcsolta az iPadjét, és levette a szemüvegét.

– Kíváncsi lennék, mikor kel fel Savannah – mondta Joy, miközben lekapcsolta az olvasólámpáját, és az oldalára fordult. Tiszta szerencse, hogy ez a szegény lány épp az ő ajtajukon kopogott be, és pont ma este. Legalább eltereli valami a figyelmüket arról a szemét Harry Haddadról. – Neked korán kelő típusnak tűnt?

Stan nem felelt. Letette az iPadjét, lekapcsolta a lámpáját, és oldalra gördült, szokás szerint magával húzta a közös takarójukat. Joy szokás szerint visszarántotta. Stan háta melegen és megnyugtatóan az övének nyomódott, de érződött rajta a feszültség.

– Nem tudod, hogy korán kelő, vagy sem, Joy – mondta végül.

A váratlan vendég a folyosó végében a hátán feküdt a szépen megvetett egyszemélyes ágyon, teljesen ébren volt, és kiszáradt szemmel meredt a sötétségbe. A két keze egymásba fonódott, mint egy tetemnek vagy mint egy jó kislánynak, a hálószobája ajtaja pedig tárva-nyitva állt, mintha azt akarná mutatni, hogy nincs semmi rejtegetnivalója.