ASSISI SZENT FERENC KIS VIRÁGAI
Fioretti di Sancto Francesco
Fordította: Tormay Cécile

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Jeltelen írás

Ennek a könyvnek a levelei között virágok vannak, melyek Krisztus dicsőséges Szegénykéjének, az assisibeli Szent Ferencnek járta nyomán nyílottak ki a földön és hétszáz esztendő óta sohase hervadtak el.
Hétszáz év előtt, odalenn az ájtatos Umbriában, az Úr 1226-ik esztendejében, október 4-én, szakadt meg az ő útja e világban. És e világ a századok fordulóját most ünnepli. Nem véletlen ez. Az ember és az emberiség életének láthatatlan törvénykönyveiben nincsenek véletlenek. Az évfordulóknak titokzatos jelentése van. Emlékeztetésre küldetnek és visszaintenek a föld egykori jövevényeire, akikre nemcsak a maguk mulandó órájának volt szüksége.
Az idők megismétlődnek, a kimagasló emberek nem ismétlődnek meg. De azért a megismétlődő időkben mégis jelen vannak, azok számára, akik a rejtélyes összefüggések szemhatárát látják, azok számára, akik tudják, hogy az évfordulók titokzatos eljövetelek. Isten küldi azokat, mindíg akkor, mikor a tévelygő embernek, avagy az emberiségnek szüksége van, hogy emlékezzék és megmentse önmagát.
Mióta az 1182-ik esztendőben az assisibeli posztókereskedőnek, messere Pietro Bernardonenak házában megszületett Ferenc és az ő anyja, monna Pica, keresztelésre küldte San Ruffino öreg templomába, az önzését, aranyát, hatalomvágyát és teste mámorát oltárra emelő embernek soha nagyobb szüksége nem volt reá, mint most.
Ma megint mondja Krisztus az embernek, amint mondotta Szent Ferencnek: „Nonne vides, quod domus mea destruitur. Vade igitur et repara illam mihi”. Nem látod, hogy én házam roskadozik? Menj és javítsd ki azt nékem... Az omladozó emberiség hétszázéves utat tett meg az ő halála óta, de ha fel akarja újból építeni magát, meg kell hallania őt, aki azt tanította, hogy az irgalom szebb tud lenni a szépségnél, a szegénység gazdagabb tud lenni a gazdagságnál, az engedelmesség parancsolóbb tud lenni a hatalomnál és hogy az önszánta tisztaság tisztább minden törvénnyel őrzött tisztaságnál.
Az emberiség nagy tanítói leghatalmasabban sohase a szavakkal, de mindíg az életükkel tanítottak.
Szent Ferenc is az életével tanított. Mielőtt megtalálta önmagát, könnyelmű, gazdag, tetszetős és kényes ifjú ember volt, torozott, verekedett, kóborolt. Fényűzően ruházkodott, tékozolt, szerette a dalt és a bort. Atyja hiába patvarkodott, anyja hiába imádkozott. A kalmárkodást megvetette. Hadba ment, fogságba esett, beteg lett, meggyógyult, újra tivornyázott, újra hadba indult. És aranyát szórva, hetvenkedőn parancsolgatva, torozva kiáltotta a nemes lovagnak: nagy fejedelem lesz még belőlem...
És Pietro Bernardone tékozló, kevély és tivornyázó fiából a szegénységnek, az alázatosságnak, a tisztaságnak örök fejedelme lett. Kalandos élete véget ért. Útközben beteg lett. Háborúskodni nem ment többé víg cimboráival és Spoleto völgyében, későbbi szent földjén, egy éjtszakán titokzatos hangot hallott: az Úr avagy a szolga?... Ekkor dűlt el lelkében, hogy Istent fogja szolgálni és nem az embert; az Urat és nem a szolgát.
Elhagyta a hadbamenő kóbor lovagokat és visszatért Assisiba.
Történt pedig ez 1205-ben és Pietro Bernardone fia, Ferenc, akkor huszonhárom éves volt. Az élet fiatalon, ragyogva jött eléje és kínálta magát. Szent Ferenc kitért előle, ő más utat keresett. Ekkor szólalt meg a san damianói feszület. Az omladozó, öreg templomban Krisztus hangja szólt hozzá: „Nem látod, hogy én házam roskadozik. Menj és javítsd ki azt nékem”.
És Szent Ferenc egyszerre ott áll Assisi piacán és köveket koldul, hogy újraépítse San Damiano régi templomát, mert ekkor még nem tudta, hogy az Úr nem egy omladozó házának, de magának az akkor roskadozó Anyaszentegyháznak a kijavítását bízta reá.
A roppant küldetést betöltötte, szerzete reguláiban az Anyaszentegyház falát új pillérekkel támasztotta meg, életével és tanításával pedig új pilléreket adott a világ lelkének.
A Regulák, lángeszének hagyatékai, szent hattyúdala pedig, a Cantico del Sole, melyet élete utolsó idején szent hugocskájának, Klára asszonynak monostorában énekelt, isteni szívének csodás öröksége.
Elméjének és szívének hangja így maradt ránk, míg életének és tanításának némely kis virágait az I’Fioretti lapjain jegyezték fel, mélységes szegénységének osztályosai, kiválasztott társai, kik hasonlatosak voltak a kis madarakhoz, melyek az útmenti mezőn összesereglettek, hogy a szavát hallják. Azután felrepültek és miképpen ő megjelölte őket a kereszt jegyével, elszálltak a kereszt négy ága szerint, északnak, délnek, napkeletnek, napnyugatnak és csodálatosan énekelték az ő himnusát, a teremtések énekét: dícsérjük az Urat...
E himnustól felnyíltak a boltíves, borongó szentegyházak, a hideg, szomorú kolostorok kapui és az örökös homályba diadalmasan besütött az élet napja és a kinyíló kolostorok és cellák ablakaiból meglátták a bezárkózott századok, hogy Krisztus kinn jár a vetésekben, mint régen, abban az időben, szombat napon és ott van Ő az erdő ösvényén, a hegyen, a völgyben, a folyók partján. És az ember újra találkozott Istennel a vetésben és Isten nevében újra találkozott a fügefával, a halakkal, a madarakkal, a farkassal, a gerlicékkel és e gyönyörű találkozásból újra született Krisztus valódi igéje a feledékeny földön és újra született az ember mindene: a reménység, és a reménységnek nagyobbik szent testvére: a hit. És megszületett a költészet, a festészet, a zene, a művészet és mindaz, amiben az ember Teremtőjét dícséri.
Az emberiség új hajnalának zsolozsmáját Szent Ferenc énekelte és minorita madarai, kik az ő kicsiny, halavány kezének nyomán, a kereszt jegyében szétoszlottak a világ négy tája felé és útjukban napkelet felé, eljöttek Szent István országába is.
Hétszáz év előtt indult el Santa Maria degli Angeli síkján a barátok végeláthatatlan menete, mely vállán vitte Krisztus dicsőséges Szegénykéjének könnyű, kicsiny testét, ki a Megváltó öt sebét hordozta testén és szívében az egész emberiség keresztjét.
Az assisi harangok bongtak és San Damiano monostorának kapujában ott állt Krisztus leánya, szent Klára és a köves szűk utcákban ott állt a nép és várt, hogy meghajoljék Szent Ferenc halála előtt, mely maga volt a feltámadás.
Itt, a mi országunkban, napkelet küszöbén is áll most és vár és meghajlik egy nép a dicsőséges Szegényke előtt és meghajlik az a nép saját multja és élete hű társai, a nagy Ferences-rend magyar Ferences barátai előtt. Csakúgy a Kapisztrán János kereszttel és karddal rohanó óriás látomása előtt, mint ama kicsiny szürke barát előtt, ki mint utolsó ott maradt a török hódoltság városában, a Duna partján, a félholdas Pestvár palánkjai között és magányosan kongatta a tetők fölött a belsőváros templomharangját és misét olvasott, mikor már alig volt, talán nem is volt többé, aki hallgassa.
És az emlékezés órájában mélyen és hálásan kell meghajolnunk az előtt a régesrégi magyar Ferences barát előtt is, kinek neve elveszett és arca nem látszik, de akinek hangját hallottam a nyári éjtszakákon, mialatt egy firenzei barát I’Fioretti kodexét a mi nyelvünkbe elhoztam. Mellettem járt az úton és bele-beleszólt az írásomba, hatalmasan, ellenállhatatlanul, a titokzatos Ázsiából hozott, érintetlen szavakkal. Mellettem járt Szent Ferenc legendáinak első magyar fordítója, az első magyar könyv kámzsás örökhagyója.
Tisztelet szent Ferencnek és az ő Rendjének és a magyar Ferenceseknek és a láthatatlan arcú barátnak, a „Némy yrasok bodog ferencrewl es tarsyrol” névtelen írójának. Tisztelet és dicsőség.

Nádudvaron, 1926-ban, nyáridőben.

ELSŐ FEJEZET

A mi Urunknak, a megfeszített Jézus Krisztusnak és az ő Anyjának Szűz Máriának nevében. E könyvben foglaltatnak bizonyos kis virágai és csodái és ájtatos példái Krisztus dicsőséges Szegénykéjének, Szent Ferenc mesternek és némely jámbor társának, Jézus Krisztus dícséretére. Amen.

Mindenekelőtt tudni méltó, hogy a dicsőséges Szent Ferenc mester, életének valahány cselekvésében Krisztushoz volt hasonlatos: miképpen Krisztus az ő tanításának kezdetén tizenkét Apostolt választott, hogy minden világi dolgokat megvetvén, kövessék őt a szegénységben és egyéb erényekben; azonképpen Szent Ferenc is, az ő Rendje alapításának kezdetén kiválasztotta tizenkét társát, mélységes szegénységének osztályosait;1 és miképpen Krisztus tizenkét apostolának egyike Istentől eltaszítottan végezetül felakasztotta magát,2 azonképpen Szent Ferenc felül mondott tizenkét társának egyike, akit Giovanni della Cappella testvérnek hívtak, hitehagyottá lőn és végezetül felakasztotta magát. És ez nagy példa és intelem a kiválasztottak számára, hogy alázatosak legyenek és féljenek, mivelhogy senki sem tudhatja bizonyossággal, vajjon mindvégig megmaradhat-e Isten kegyelmében. És miképpen ama tizenkét szent Apostolok, alázatosságukban és a Szent Lélekkel teljes szentségükben csodái voltak az egész világnak, azonképpen Szent Ferenc istenes társai is olyannyira szent emberek voltak, hogy az Apostolok ideje óta e világon nem akadtak hozzájuk hasonló szent és csodálatraméltó emberek; miért is egyikük, miképpen Szent Pál,3 a harmadik mennyországba ragadtatott; és ez vala frater Egidio másikuknak, vagyis Filippo Lungho testvérnek, miképpen Izaiás prófétának,4 tüzes parázzsal illette ajkát az Angyal: és ismét egy másik, vagyis frater Silvestro, úgy beszélt Istennel, mint barát a baráttal, miképpen cselekedte volt azt Mózes:5 és volt olyan is, ki miképpen a sas, vagyis János Evangelista6elméjének szárnyalásában felrepült az isteni tudomány világosságáig; ez pedig a mindeneknél alázatosabb Bernardo testvér vala, ki a Szent Írást mélységesen magyarázta; és volt közöttük, kit Isten még földi életében megszentelt és szentté avatott a mennyben és ez Ruffino testvér, az assisibeli nemes volt. És imígyen mindannyian a szentség valamely csodálatos jelének kiváltságosai valának, miképpen az a következőkben ki fog világosodni.

MÁSODIK FEJEZET

Bernardo da Quintavalle testvérről, Szent Ferenc első társáról.

Szent Ferenc első társa az assisibeli fráter Bernardo volt,1 kinek megtérése imhol következik. Mikoriban Szent Ferenc még világi öltözetet viselt, jóllehet a világtól már elfordult és megvetetten, a vezekléstől olyannyira eléktelenítetten bolyongott, hogy őt sokan balgatagnak híresztelték és bolondnak csúfolták és közelvalói és idegenek megkergették, kövekkel és sárral hajigálták és ő minden gyalázkodás és gúnyolódás közepette is türelmetest haladt, miképpen a süket és néma, ekkoriban vetett rá ügyet az assisibeli Bernardo úr, ki a város felette nemes, gazdag és tudós emberei közül való volt, és bölcsen elmélkedni kezdett Szent Ferenc tökéletes világmegvetéséről és nagy türelméről, melyet a bántalmakkal szemben már két esztendő óta, mindenkitől elhagyottan, útáltan és megvetetten csak egyre állhatatosabban tanúsított, és azt gondolta és mondotta szívében: semmiképpen sem lehetséges, hogy ez a Ferenc ne vallaná magáénak Isten nagy malasztját, és hívta őt este vacsorára és éjjeli szállásra magához; Szent Ferenc pedig vállalta a hívást és véle vacsorázott este és meghált házában.
Ekkor Bernardo úr elhatározta szívében, hogy megszemléli az ő ájtatosságát, miért is ágyat tulajdon kamrájában vettetett számára, melyben mindíg égett a mécs. Szent Ferenc, hogy elrejtse ájtatosságát, mihelyt a kamrába tért, legottan ágyra vetette magát és színlelte, mintha aludnék. Bernardo úr kis vártatva hasonlóképpen lefeküdt és erősen horkolni kezdett, mintha mélyen aludnék. Ilyeténképpen Szent Ferenc azt hivén, hogy Bernardo úr valóban alszik, felkelt ágyából az első álom idején és imádságnak adta magát, ég felé emelve szerrét és két kezét, nagy ájtatos buzgalommal mondotta: „Én Istenem, én Istenem”; imígyen fohászkodva, sűrű könnyhullatásban maradt matutinumig,2 szünetlenül ismételve: „Én Istenem”, és semmi egyebet. Ezt mondotta vala Szent Ferenc, az isteni Felség kegyelmességének szemléletében és csudálatában, mely megalázkodván leszállott a veszendő világba, hogy gondoskodjék Ferencről, az ő Szegénykéjéről, miképpen váljék ő tulajdon lelkének és minden lelkeknek gyógyulására. És mert, hogy a prófétáló lélek megvilágosította elméjét, eleve látván a nagy dolgokat, melyeket Isten ő általa és az ő Rendjének általa mívelni fogna és elmélkedvén saját elégtelensége és erényeinek kisdedsége felett, hívta és kérte Istent, hogy mindenható irgalmával, mely nélkül mire sem képes az emberi gyarlóság, istápolná, segítené és tökéletesbítené, amire ő egymagában képtelen.
Látván Bernardo úr a mécsvilágnál Szent Ferencnek jámbor mívelkedését, és serényen mérlegelvén mondott beszédeit, megilleté őt a Szent Lélek és sugalmazá neki, hegy megváltoztassa ezideigleni életét; és mire a hajnali zsolozsma órája elkövetkezett, legottan szólította Szent Ferencet és mondotta néki: „Ferenc testvér, erősen eltökéltem szívemben, hogy megválok a világtól és követlek téged mindenekben, amiket nékem parancsolsz”. Ezt hallván Szent Ferenc, lelkében örvendezve ezenképpen szólott: „Uram, Bernardo amit mondottál, oly nagy és csodálatraméltó mívelkedés lenne, hogy arról mi urunk Jézus Krisztus tanácsát kell kérdeznünk és kérnünk kell őt, adná tudtunkra kegyelmesen az ő akaratát és oktatna ki bennünket, miképpen valósíthatnók meg azt; ezért is menjünk együtt a Püspökségre, hol vagyon egy jó pap, kivel Misét mondatunk, annak utána imádkozunk tertiáig, kérvén Istent, hogy a misekönyv háromszoros felnyitásakor mutatná meg az utat, melyet az ő kedve szerint választanunk kell”. Felelé ekkor Bernardo úr, hogy mindezek felette kedvére valók lennének. Amiért is legottan útnak eredtek és menének a Püspökségre,3 és minekutána Misét hallgattak és imádkoztak tertiáig, a felülmondott pap, Szent Ferencnek kérésére, vevé a misekönyvet, magát keresztnek jegyével jegyezvén, háromszor megnyitá azt, Jézus Krisztusnak mi Urunknak nevével. És az első megnyitásba estek amaz igék, miket Krisztus az Evangéliomban amaz ifjúnak mondott, ki őt a tökéletesedés útjáról kérdezte: „Ha tökéletes akarsz lenni, akkor menj és add el, amid vagyon és oszd a szegényeknek és kincsed lészen mennyben, azután jöjj és kövess engem”.4 Második nyitásba estek amaz igék, melyeket Krisztus az Apostoloknak mondott, mikor kiküldé azokat, hogy prédikáljanak: „Semmit se vigyetek az útra, se botot, se tarsolyt, se kenyeret, se pénzt, se két köntösötök ne legyen;”5 így akarván inteni őket, hogy életükben minden bizodalmukat Istenbe vessék és minden törekvésük az legyen, hogy a szent Evangéliomot hirdessék. Végezetül a misekönyv harmadik nyitásába estek Krisztusnak emez igéi: „Ha ki utánam akar jönni tagadja meg önmagát és vegye föl keresztjét és kövessen engem”.6
Mondotta ekkor Szent Ferenc Bernardo úrnak: „Imhol mi Urunk Jézus Krisztusnak tanácsa, melyet nékünk ad; menjél és cselekedjed hűségest, amiket hallottál; és legyen áldott mi Urunk Jézus Krisztus, hogy megmutatta nékünk az ő evangéliomi útját”. Hallván ezeket, elméne Bernardo úr és legottan eladta javait, melyek nagy bőséggel valának és nagy vigassággal elosztott minden dolgokat a szegényeknek és az özvegyeknek és az árváknak és a zarándokoknak és monostoroknak és ispotályoknak; és mind e felülmondottakban őt Szent Ferenc hívségest gondosan segítette.7
Látván azonban egy ember, akit neveztek Silvestro úrnak, hogy Szent Ferenc oly sok pénzt oszt és osztat a szegényeknek, fösvénységtől telten mondá Szent Ferencnek: „Te néminemű kövekért, melyeket én tőlem vettél szentegyház építésére,8 nem fizettél meg teljességgel; fizess hát meg most, mikor van pénzed”. Ekkor Szent Ferenc elcsodálkozván az ő fösvénységén, de miképpen az Evangéliom valódi követője, nem akarván véle patvarkodni, kezeit bocsátá Bernardo úr ölébe és annak utána pénzzel telten vetvén azokat Silvestro úr ölébe, mondotta, hogy ha többet akarna, ő többet adna. De Silvestro úr megelégedvén, elméne és hazatért. Mikor azonban este elgondolta, amit napközben cselekedett, legottan megfeddette magát fösvénységéért és megismervén Bernardo úr buzgóságát és Szent Ferencnek szentségét a következő éjjelen és két további éjjelen, Isten oly látomást láttatott véle, hogy Szent Ferenc szájából aranykereszt nyúlik ki, melynek magassága a mennyeket illeti és két karja napkelettől napnyugatig tárul. Ennek a látomásnak hatalmából azután, minden javait elosztotta Isten nevében a szegényeknek és minorita baráttá lőn; és a Szerzetben oly nagy szentséggel és malaszttal vala teljes, hogy Istennel mint barát a baráttal társalkodott, miképpen erről később Szent Ferenc többször bizonyságot vőn és miképpen alább jelentve lészen.
Bernardo úr hasonlóképpen Istentől annyi malasztot érdemelt, hogy gyakran elragadtatott Istenben. És Szent Ferenc mondotta róla, hogy ő minden tisztességre méltó és hogy ő alapította a Szerzetet; mert első volt, ki a világtól megvált, mitsem tartott meg magának, de minden javait elosztotta Krisztus szegényeinek és előljárt az evangéliomi szegénységben és mezítelenül adta magát a megfeszített Krisztus karjaiba, aki áldott legyen örökkön örökké. Amen.

HARMADIK FEJEZET

Miképpen háborkodott Szent Ferenc, mikor is Bernardo testvért szólíván, az néki nem felelt.

A Megfeszítettnek ájtatos szolgája, Szent Ferenc mester, vezekléseinek keménységétől és a gyakori sírásnak miatta, majd hogynem megvakult és csak kevés világosságot látott.1 Egyebek között megesett akkoriban, hogy némi napon elindult a helyről, ahol volt és elméne a helyre, hol Bernardo testvért lelni vélte,2 hogy véle istenes dolgokról társalkodjék.
És eljutván ama helyre, hol Bernardo testvér lakott, megesett, hogy ő az erdőn volt, imádságnak adván magát, felmagasztosultan Istennel egyesült. Bemenvén ekkor Szent Ferenc az erdőbe, hívta őt, mondván: „Jer és beszélj e világtalanhoz”. De Bernardo testvér nem felelt, lévén ő a mély elmélkedésnek embere, kinek elméje ilyenkor eltávolodott és felemelkedett Istenhez; és ezért vala annak a nagy kegyelemnek részese, hogy Istenről azonképpen tudott beszélni, miképpen arról Szent Ferenc többször bizonyságot vőn és minek okából véle társalkodni kívánt volna. Némi haladék után legottan másodszor is hívta őt és harmadszor is hívta; de Bernardo testvér egyszer sem vevé észbe, úgy hogy sem nem felelt, sem oda nem méne.
Ezért Szent Ferenc némi kevés szomorkodással távolodni kezdett, lelkében csodálkozván és panaszkodván, amiért Bernardo testvér, habár háromszor hívta őt, nem jöve hozzá. Miközben szívében ilyeténképpen töprenkedett, mentében mondotta az ő társának: „Várj meg engem”; és egy magányos helyre ment, nem messze az úttól térdreborult és imádságnak adta magát és kérte Istent, nyilatkoztatná ki előtte, miért nem felel néki fráter Bernardo? Mikor imígyen imádkozék, eljöve hozzá Istennek hangja és mondá: „Ó te szegény emberke, miért háborultál ezen, elhagyhatja-e Istent az ember valamely teremtettjéért? Mikoron fráter Bernardot hívtad, ő vélem társalkodott, és ezért nem mehetett hozzád, sem hívásodra nem felelhetett. Ne csodálkozzál tehát, ha ő nem tudott beszélni, mert oly igen elragadtatott volt, hogy a te beszédeidből mit sem hallott”. Nyervén Szent Ferenc Istennek ilyen válaszát, legottan sebes járással Bernardo testvérhez fordult, hogy magát korábbi gondolatáért néki alázatost vádolná.
Látván Bernardo testvér őt közeledni, eléje méne és legottan lába elé vetette magát. Szent Ferenc ekkor felemelte őt és nagy ájtatost elmondotta néki az ő gondolatát és ellene való háborkodását; és azt, miképpen feddette meg őt Isten; végezetül ezeket mondván: „Megparancsolom a szent engedelmességnek miatta, hogy azt cselekedjed, amit most meghagyok néked”. Félvén boldog Bernardo, hogy Szent Ferenc megintlen valamely nagy dolgot parancsol néki, miképpen azt tenni szokta, tisztességgel ki akart térni amaz engedelmességnek előle; ezenképpen felelt tehát: „Kész vagyok engedelmességet tenni, ha viszont ti, én atyám, cselekedni ígéritek, mit néktek parancsolni fogok”. És ígérvén Szent Ferenc, mondotta fráter Bernardo: „Mondjad tehát atyám, mit tegyek a te akaratod szerint?” És ekkor mondotta Szent Ferenc: „Parancsolom néked, szent engedelmességnek miatta, hogy az én bátorkodásomnak és szívem vakmerőségének kínjára, most, mikor majd hanyatt vetem magamat a földön, egyik lábadat tedd a torkomra és a másikat tedd a számra, és egyfelől és másfelől menjél el ezenképpen háromszor felettem, mondván nékem gyalázatokat és egyéb bosszúságokat és kiváltképpen mondván: feküdj csak te paraszt, Pietro Bernardone fia, honnan a te nagy kevélységed, aki csak hitvány teremtés vagy?”3 Hallván ezeket Bernardo testvér, jóllehet kemény vala ezt néki tenni, az engedelmességnek miatta olyan illedelmesen, ahogyan csak tehette, mégis megteljesíté, miket Szent Ferenc néki parancsolt.
És mikoron ez elvégeztetett, mondotta Szent Ferenc: „Most pediglen parancsold meg nékem, amit akarsz, hogy cselekedjem, mert engedelmességet fogadtam néked”. Mondá Bernardo testvér: „Meghagyon néked a szent engedelmességnek miatta, hogy ha valamikor is együtt leszünk, feddj meg engem fogyatkozásaimért és keményen megszégyeníts”. Szent Ferenc hallván ezeket, csodálkozással csodálkozék, mert Bernardo testvér oly istenes vala, hogy őt nagy tisztességben tartotta és benne kivetni valót semmiképpen sem talált. És ettől fogva Szent Ferenc a mondott engedelmességnek miatta, őrizkedett a vele való együttlakástól, mert nem talált feddő szavakat vele szemben, akit is oly jámbornak tudott.
De mikor látni kívánta őt, avagy hallani Istenről való beszédjeit, olyan rövidesen, mint csak tehette, elszakadt tőle és elméne. És édességes ájtatosság vala szemlélhetni, mily nagy könyörületességgel és tisztességgel és alázattal beszélt vala ilyenkor Szent Ferenc atya Bernardo testvérrel, ő elsőszülött fiával. Krisztusnak dicsőséges dícséretére. Amen.

NEGYEDIK FEJEZET

Miképpen ment vala Santo Jacopoba Szent Ferenc, egy beteg szolgálatára hagyván Bernardo testvért; és tőle eljövén Bernardo testvér, miképpen méne el az Angyal, hogy beszélne Elia testvérrel, ki is az Angyalt meghallgatni nem akarta és ezt később megbánta.

A Rend alapításának kezdetén, mikoron még kevés barát volt és még nem voltak foglalt helyek,1 Szent Ferenc ájtatosságában elméne a ghaliziabeli Santo Jacopoba;2 magával vivén néhány társát, kiknek egyike vala Bernardo testvér. És miközben így együttesen mentek az úton, leltek egy földön, valamely szegény kórságost, kin megkönyörülvén Szent Ferenc, mondá fráter Bernardonak: „Akarom fiam, hogy e kórságosnak szolgálatjára itt maradj”. És Bernardo testvér legottan alázatosan letérdelt, fejét lehajtván engedelmességet fogadott a szent atyának és ama helyen maradt,3 míglen Szent Ferenc egyéb társaival elméne Santo Jacopoba. Elérkezvén oda és imádságban töltvén az éjtszakát, Santo Jacopo szentegyházában Isten kinyilatkoztatá Szent Ferencnek, hogy sok kolostorhelyet kell foglalnia a világon, mert hogy az ő szerzetének terjednie kell s növekednie a barátok nagy sokaságától; és a kinyilatkoztatást követőleg kezdett Szent Ferenc azon a tájon földet foglalni. És megtérvén Szent Ferenc az úton, amelyen jött, lelé Bernardo testvért és a beteget, ki mellett őt hagyta és aki közben tökéletesen meggyógyult, miért is Szent Ferenc beleegyezett, hogy Bernardo testvér a következő esztendőben elmenjen Santo Jacopoba, miközben ő maga visszatért Spoleto völgyébe.
Egy elhagyott helyen lakozott ő és fráter Masseo és fráter Elia és velük még egynéhányan,4 akik valamennyien nagyon óvakodtak, nehogy Szent Ferenc imádságát megbántsák; tették pedig ezt iránta való nagy tisztességből és mert tudták, hogy Isten nagy dolgokat nyilatkoztat ki előtte imádsága idején. Történt egyszer, hogy némi napon, mikor is Szent Ferenc az erdőn imádkozott, egy szép ifjú hős, aki miként ha útra öltözött volna, jöve el a kolostor kapujához és oly sietőst és erősen zörgetett, hogy a barátok elcsodálkoztak, mert az ilyen zörgetés szokatlan vala. Masseo testvér5 a kapuhoz menvén megnyitotta azt, mondván az ifjúnak: „Honnan jövél te fiam, aki aligha jártál még ezen a tájon, mivel hogy olyan szokatlanul zörgettél?” Felelé az ifjú: „És hát hogyan kellene zörgetnem?” Mondá Masseo testvér: „Zörgess háromszor egymásután, azután várakozzál, míglen a fráter elmondta a Pater nostert és hozzád kijő; és ha időközben nem találna jönni, zörgess még egyszer”. Felelte az ifjú: „Nagy sietésem vagyon és azért zörgettem olyan erősen, mert hosszú útat kell még tennem; ide pedig jövék, hogy fráter Ferenccel beszéljek; de ő az erdőn van most Isten édességének nézésében. És sehogy sem akarván őt háborgatni, tehát menj és küldd el nékem fráter Eliát,6 kinek egy kérdést akarnék tenni, mivel hallám, hogy felette bölcs”.
Megyen Masseo testvér és mondja Elia testvérnek, hogy menjen amaz ifjúhoz. És fráter Elia ezen botránkozik és nem akar kimenni, ekkor fráter Masseo sem azt nem tudja, mitévő legyen, sem pedig azt, mit feleljen amaz ifjúnak; mert ha azt mondaná: fráter Elia nem jöhet, úgy nem mondana igazat; és ha mondaná, hogy amaz felháborodék, nem akar jönni, úgy gonosz példát mutatna. Azon közben, hogy fráter Masseo tétovázott és késlekedett visszatérni, az ifjú még egyszer zörgetett, miképpen elsőbben; ennek utána kevés perc multával megtért Masseo testvér a kapuhoz és mondotta az ifjúnak: „Nem tartottad be az én tanításomat a zörgetésben”. Felelte az ifjú: „Elia testvér nem akar kijönni hozzám; de menj és mondd Szent Ferencnek, eljöttem, hogy beszéljek véle; de mivelhogy nem akarom őt háborgatni imádságában, mondjad tehát néki, küldené hozzám Elia testvért”. Ekkor Masseo testvér elméne Szent Ferenchez, ki arcát az ég felé emelten az erdőn imádkozott és elmondá néki az ifjú egész követségét és amit Elia testvér felelt; és amaz ifjú emberi alakban vala Istennek Angyala.
Ekkor Szent Ferenc nem mozdulván helyéről, arcát az égtől el nem fordítván, ezenképpen beszélt Masseo testvérhez: „Menj és mondjad fráter Eliának, hogy az engedelmességnek miatta legottan menjen amaz ifjúhoz”. Hallván Elia testvér Szent Ferencnek engedelmességre intő parancsát, igen háborodottan ment a kapuhoz és indulatában nagy hamar és zajjal megnyitván azt, mondá az ifjúnak: „Mit akarsz te?”.
Felelé az ifjú: „Óvakodjál testvér, hogy ne légy oly indulatos, mint amilyennek láttatol, mivelhogy a harag elvakítja a lelket és nem engedi látni az igazságot”. Szólott fráter Elia: „Mondd hát, mit kívánsz tőlem”. Felelte az ifjú: „Kérdezlek, vajjon a szent Evangéliom követői megehetik-e mindazt, amit elejbük tesznek, miképpen mondá Krisztus az ő tanítványainak;7 kérdezlek továbbá, ha vajjon megvagyon-e engedve valamely embernek az evangéliomi szabadsággal ellenkező dolgot elébe tenni?” Felelte fráter Elia kevélyen „Jól tudom mindezt, de nem akarok néked felelni; menj a dolgodra”. Mondotta az ifjú: „Én jobban tudnék erre a kérdésre felelni, mint te”. Ekkor fráter Elia megharagudván, nagy sebességgel becsapta az ajtót s elment.