José Rodrigues dos Santos

Az auschwitzi
mágus

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

ELSŐ RÉSZ  A NAGY MÁGUS

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

MÁSODIK RÉSZ  AZ ERŐSEK TÖRVÉNYE

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

HARMADIK RÉSZ  A HALÁL ELŐJÁTÉKA

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

Impresszum

Auschwitzi barátomnak,

Werner Reichnek

Minden, ami ott történik,

ahol élünk,

a bensőnkben

történik meg.

Minden, ami eltűnik

abból, amit látunk,

belőlünk

tűnik el.

Fernando Pessoa{1}

Prológus

A bakancsok ütemes dobogása olyan hatást keltett, mintha Prágát elöntötte volna a tenger. De még milyen tenger! A masírozó katonák határozott léptei a parti sziklákat kitartóan ostorozó, erőteljes hullámok hangjaira emlékeztettek. Herbert Levin úgy döntött, inkább nem is nézi. Képtelen volt elfogadni ugyanis, hogy efféle irányt vettek az események, ezért nem is akart róluk tudomást venni. Hinni akart abban, hogy ha nem látja, minden marad a régiben; ha becsukja a szemét, nem változik meg a világ. Ám a valóság sajnos nem az ő vágyai szerint alakult.

Odalépett hát az ablakhoz, és a második emeleti lakásából kelletlenül kitekintett az utcára. Odalent, a szállingózó hópelyhekről tudomást sem véve, szabályos alakzatban masíroztak a katonák. Tökéletes téglalap: széltében hét ember, hosszában húsz, aztán szünet, majd ismét egy téglalap, szünet, téglalap. A katonák olyan egyenes lábakkal lépkedtek, mintha nem is lenne térdük, fel-le, felle, teljesen egyszerre, ütemesen, ahogy az óra ketyeg.

A hó pedig egyre csak hullott, míg szép lassan teljesen ellepte az utcákat.

Fehér hó, fekete szívek.

Acélsisak, szuronyos puska, fémes csillogás. Csak a katonák lábai mozogtak, mintha nem is emberek volnának, hanem gépek; egymás után jöttek a téglalapok, egymás után masíroztak az automaták. Nem törődtek az eleganciával, csak a hatékonyság, a tekintély és a rend számított – és az erő.

Ez volna hát a híres Wehrmacht. Ezek azok a katonák, akik elfoglalták Ausztriát és a Szudéta-vidéket, most pedig, 1939 márciusában a maradék Csehszlovákia is darabokra hullott: a cseh országrészeket megszállták a németek. Ez az a hadsereg, amely rettegésben tartja egész Európát, hadrendbe állította Angliát, és most itt is megjelent, hogy fenyegetéseit tettekre váltsa, és a régió utolsó demokratikus államát is eltiporja. Levin számára az volt a legfélelmetesebb, hogy ezek a katonák az emberiség jövőjének tekintették magukat, pedig nem is emberek voltak, hanem gépek. Azt mondták, hogy ők a felsőbbrendű rassz, de olyanok voltak, akár a robotok Karel Čapek{2} műveiben – aki mellesleg pont időben halt meg ahhoz, hogy ne kelljen végignéznie, ahogy hazája darabokra hullik.

– Bertie! Vigyázz! – kiáltotta Gerda, aki előzőleg bezárkózott a varrószobába, mert nem akart a szemtanúja lenni az utcán folyó eseményeknek.

A férfi nem válaszolt. Megbűvölve nézte a katonákat, mint aki nem hisz a szemének. Vég nélkül követték egymást az alakzatok, egyik téglalap után jött a másik, majd még egy s még egy: mintha soha nem fogynának el. Már egy órája meneteltek. Olybá tűnt, mintha egész Németország vonulna el az ablaka alatt, hogy megmutassa neki és a családjának, micsoda ereje van Hitlernek.

– A papát akarom!

– Bertie, segíts lefoglalni Pétert!

– Papa, Péter labdázni akar!

A szemközti épületre felhúztak egy vörös vásznat, fehér alapon fekete horogkereszttel a közepén. Amikor a katonák elhaladtak előtte, egytől egyig karlendítéssel tisztelegtek. Kinyújtott karral és kinyújtott lábbal masíroztak, bakancsuk ütemesen csattogott az aszfalton. Olyan egyszerre léptek, mintha nem is a katonák, hanem maguk a bakancsok diktálnák a ritmust.

Ekkor hirtelen megragadta valami a bal lábát. Mintha kábulatból tért volna magához, összerezzent és lenézett. Péter volt az, a maga ártatlan, négyéves ábrázatával. Türelmetlenül rángatta a nadrágja szárát.

– Papa, labdázzunk!

Levin szórakozottan megsimogatta a kisfiú göndör fürtjeit.

– Most nem lehet, Péter. A papa nem ér rá, nem tud most labdázni.

– De én labdázni akarok!

A férfi segélykérőn nézett a konyha irányába.

– Ivanka!

A cseh szolgálólány derekán köténnyel szaladt az ajtóhoz. Egyik kezében kést, a másikban egy nagy fazekat tartott, amely tele volt héjas és már meghámozott krumplival.

– Igen, Levin úr?

– Mondana egy mesét Péternek?

– Ö… rendben, Levin úr.

– Jaj, Bertie, Ivanka most nem tud foglalkozni a kicsivel! – kiáltotta Gerda a varrószobából. – Nem látod, hogy főz?

Levin csak most vette észre a kötényt, a kést és a fazekat. Belátta, hogy a lány valóban nem segíthet neki.

Visszafordult a kisfiú felé.

– Kérsz sütit?

Péternek kikerekedett a szeme.

– Kérek!

– Ivanka, kérlek, vidd ki a kicsit a konyhába, és adj neki sütit!

A lány ölbe kapta a kisfiút, és eltűnt a konyhában. Levin visszafordult az ablakhoz. Az utcán és a környező házak erkélyein is tolongtak az emberek. Egyre többen gyűltek össze, és egyre több német zászlót lehetett látni. Sokan karlendítéssel üdvözölték a katonákat: „Heil Hitler! Heil Hitler!” Úgy tűnt, Prága tárt karokkal fogadja a Wehrmachtot. „Sieg Heil! Sieg Heil!” Mintha valami felszabadító sereg lenne. Lehetséges, hogy a csehek ennyire örülnek? Nem. A tavalyi németországi válság kirobbanása óta általános volt a szorongás és a félelem. A lelkes tömeg csak a Csehszlovákiában élő németekből állhat, akik örömmel csatlakoznának a Birodalomhoz.

Ahogy Levin a katonákat nézte, meglepődve állapította meg, hogy milyen gyorsan követték egymást az életében az események. 1933-ban még Németországban élt. Hitler hatalomra jutásával azonban elbocsátották a berlini tőzsdéről. Ekkor költözött Prágába. Csakhogy a németek nem álltak meg. A müncheni egyezmény értelmében már tavaly elkezdték feldarabolni a cseh és a szlovák területeket, és most elérkezett a pillanat, amikor befejezhetik a munkájukat. Miután este átkeltek a határon, a prágai rádió egész nap azt harsogta, hogy mindenki őrizze meg a nyugalmát. A csehek pedig szót fogadtak, méghozzá olyannyira, hogy a németek diadalmasan besétálhattak a fővárosba. Ez lett hát a nagy nyugalomból. Kevesebb mint egy év alatt, egyetlen lövés nélkül foglalták el Ausztriát, a Szudéta-vidéket, a történelmi Csehországot és Morvaországot. Nem kis teljesítmény!

– Bertie! Hallgasd a híreket! – kiáltotta Gerda.

Az előző esti nyugalomra intések után, 1939. március 16-án reggel már csak klasszikus zene szólt a rádióból – rekviem a halott országért. De hát ezek szerint mégsem halt meg egészen, hiszen voltak még hírek! Levin átsétált a varrószobába, ahol a felesége a különleges fellépőruháit készítette. Gerda Karnac hercegnő aranyszínű ruháját varrta éppen, mert bűvész férje bámulatos előadást tervezett a következő szezonra.

Levin leült a felesége mellé, hogy együtt hallgassák a hatalmas rádióból a híreket. Mivel csak akkor kezdték el tanulni a nyelvet, amikor ideköltöztek, nagyon kellett figyelniük, hogy megértsék, amit mond.

– Miután Emil Hácha elnök Berlinben aláírt egy dokumentumot, amelyben azt kéri a német hadseregtől, hogy az ország és a nép sorsát helyezze a Führer kezébe – olvasta fel a bemondó szenvtelen hangon, mint aki nem akar állást foglalni –, Hitler készen áll, hogy bejelentse országunk átalakulását Németország protektorátusává, amelynek Cseh–Morva Protektorátus lesz a neve. A brit miniszterelnök, Neville Chamberlain az események kapcsán Londonban hangsúlyozta, hogy nem történt német agresszió, hiszen a megszálláshoz Csehszlovákia is hozzájárult. Azt azonban Chamberlain is megjegyezte, hogy Németország első alkalommal foglal el olyan területet, amelynek lakossága nem német ajkú. A brit parlament több tagja is megkérdezte Chamberlain kormányát, hogy továbbra is fenntartja-e békepolitikáját a Lengyelországot érintő német igényekkel kapcsolatban, mondván: az események fényében fennáll az esélye, hogy a Gdańskban élő német kisebbség szívesen követné a szudétanémetek és a…

Levinék tovább hallgatták a híreket és kommentárokat az események geostratégiai következményeiről, de ennél sokkal jobban foglalkoztatta őket az a kérdés, hogy a saját életükre milyen hatással lesz az új helyzet. Zsidók lévén nem hagyhatták figyelmen kívül a nemzetiszocialisták eszméit. Ezért hagyták el Berlint, és ezért költöztek Közép-Európa egyetlen demokratikus országába. Most pedig ide is utánuk jöttek. Próbálták meggyőzni magukat, hogy a zsidókat csak Németországban üldözik, máshol nincsenek veszélyben, hiszen a nácik csak Németországban nem látják őket szívesen. Mit érdekli őket, hogy vannak-e zsidók Csehszlovákiában vagy bárhol másutt a világon?

Biztos minden rendben lesz.

ELSŐ RÉSZ

A NAGY MÁGUS

Én vagyok a Mágus és az Ördögűző.

Én vagyok a kerék tengelye.

Aleister Crowley: A törvény könyve

I.

Levin nedves fésűvel megfésülte a kisfia haját, ráadta a kabátját, aztán az órájára pillantott: délelőtt fél tizenegy volt. Két órát töltött a Hókuszpókuszban. A bűvészbolt évek óta működött a városban, de mostanában alig volt forgalom. A háború volt az oka. Alig telt el néhány hónap Prága megszállása óta, a németek máris újabb támadást indítottak. Ezúttal Lengyelország volt a célpont, amelyet két napja szálltak meg. Levint aggasztották a fejlemények, ezért hazament Péterért, hogy elvigye sétálni, hátha útközben többet megtud.

– Hova megyünk, papa?

– Mit szólnál a vidámparkhoz? Szeretnél elmenni oda?

A kisfiúnak úgy elkerekedtek a szemei, mintha csokoládéval kínálták volna meg.

– Igen, szeretnék!

Levin elmosolyodott. Keresve sem találhatott volna Prágában alkalmasabb helyet fia szórakoztatására, mint a város hatalmas vidámparkja. Begombolta Péter kabátját, az ölébe vette a kisfiút, és az ajtó felé indult. Miközben elhaladt a konyha mellett, szólt a feleségének, aki kötényben állt a tűzhelynél, és ebédet főzött.

– Sétálunk egyet. Nemsokára visszajövünk – mondta.

– Vigyázzatok magatokra!

Bár még csak szeptember volt, hűvös szél fújt a Holešovice negyed utcáin. Levin kézen fogta a kisfiát, és elindult vele a Veletržní-palota felé, amikor eszébe jutott, hogy a hatóságok megtiltották a zsidóknak, hogy arrafelé járkáljanak. Ezért inkább a sokkal eldugottabb Šimáčkova utca felé indult el, mert úgy tudta, hogy arra még mehetnek. Az úttesten nagyon óvatosnak kellett lenniük, mert a németek egyik napról a másikra felcserélték a közlekedés irányát. Korábban a balra tarts volt az érvényes, mostanra viszont a jobb oldalon való közlekedés lett a szabályos. Szokatlan volt még, hogy a másik irányból jönnek az autók.

Miután befordultak a Šimáčkova utcába, elhaladtak egy cukrászda előtt. A kirakatban lévő kosarakban különféle nyalánkságok sorakoztak: kürtőskalács, mézes sütemény, túrós és mákos kalács és egyéb finomságok, odabent pedig még rétes és palacsinta is volt.

– Sütit akarok!

Levin tekintete az ajtóra függesztett táblára siklott: Für Juden verboten! Zsidóknak tilos a belépés! Ez is olyan újdonság volt, amit a „védelmező” sereg bevonulása hozott magával. Tehát már a cukrászdába sem mehetnek be? Az első zsidóellenes intézkedések egyébként még a német megszállás előtt születtek. Miután Edvard Beneš demokratikus kormánya a válság közepette lemondott, az új, tekintélyelvű vezetés bevezette a cenzúrát, és eltávolította a zsidókat a kórházi orvosi és a közhivatalnoki pozíciókból. Ezt két nappal a németek prágai bevonulása után újabb intézkedések követték: a nácik gyámsága alá helyezett kormány korlátozta a zsidó ügyvédek és vállalatvezetők tevékenységét. Azt gondolnánk, hogy mindez elnyerte a harmadik birodalmat képviselő Konstantin von Neurath, a Cseh–Morva Protektorátus birodalmi kormányzója tetszését, de nem így volt. A Reichsprotektor ugyanis túlságosan lágyszívűnek tartotta a cseh kormányt, ezért a saját kezébe vette a törvényhozó hatalmat, és a faji törvények ihlette jogszabályokat fogadott el. Ettől kezdve árják nem dolgozhattak zsidó házaknál, melynek következtében Levinék elvesztették Ivankát. Emellett megtiltotta, hogy árják és zsidók egymással házasodjanak. Ezután egymást követték az újabb törvények. A legutóbbi az volt, hogy zsidó orvosok nem láthattak el árja betegeket. És úgy tűnt, már süteményt sem vehettek a cukrászdában.

– Most nem kapsz, Péter – felelte. – Nemsokára ebédelünk, és nem szeretném, hogy édességgel lakj jól.

A fiúcska duzzogva lebiggyesztette a száját.

– De én sütit akarok!

– Figyelj, van egy ötletem! – magyarázta Levin türelmesen. – A papa beugrik az Unionkába, és hoz neked sütit, jó?

Javaslata nem volt érdek nélküli. A Café Union, amelyet a helyiek csak Unionka néven emlegettek, azok közé a helyek közé tartozott Prágában, ahol a legtöbb információra lehetett szert tenni. A kávéház egyik fő vonzerejét, a nyugati lapokat persze már ott sem lehetett megtalálni, de ettől függetlenül a német sajtóban olvasott vagy a BBC-n titokban hallgatott híreket meg lehetett tudni. Levin ezért ajánlotta fel a sütit az Unionkából, és már a vidámparki látogatás ötlete is csak ürügy volt, hogy elmehessen a kávéházba.

Átkeltek a Moldva folyón, és az Óvárosba értek. Amikor Levin 1933-ban Prágába költözött, eleinte a város német kávézóit látogatta. Azok közül is leginkább az Arcót, amely Kafka törzshelye volt, és a Continentalt, ahova német ajkú vendégek jártak. A berlini nosztalgia vezette. Ám amikor rosszabbra fordult a németországi politikai helyzet, ezekben a kávézókban is megromlott a légkör. Úgy érzékelte, hogy a törzsvendégek jelentős része túlságosan nagy lelkesedéssel fogadja Hitler sikereit. Végül az volt az utolsó csepp a pohárban, amikor az egyik vendég, egy szudétanémet leült az asztalához, és „messiásként” emlegette a Führert.

– Hát nem veszi észre, micsoda jövőbe látó képességei vannak? – kérdezte a férfi. – Azt mondták, hogy nem fegyverkezhetünk újra, mert azzal megsértenénk a versailles-i békeszerződést, és azt kockáztatnánk, hogy Franciaország lerohan minket, ami Németország végét jelentené. Ám a Führer mégis belefogott a fegyverkezésbe, és nem történt semmi! Aztán azt hangoztatták, hogy nem foglalhatjuk el a Rajna-vidéket, mert azzal már valóban megsértjük a versailles-i békeszerződést, Franciaország lerohanja az országot, és mindennek vége. A Führer azonban ezt is elengedte a füle mellett, elfoglalta a Rajna-vidéket, és ismét semmi nem történt. Ezután kijelentették, hogy nem egyesülhetünk Ausztriával, mert akkor aztán tényleg és igazán komolyan magunkra haragítjuk a nyugati hatalmakat meg Olaszországot, idejönnek és végünk, ránk szakad az ég, vérengzés lesz és hullahegyek! Erre mit csinált a Führer? Csak azért is megcsinálta az Anschlusst. És? Ezúttal sem történt semmi! Egyetlen puskalövés sem dördült el. Most azt állítják, hogy a Szudétavidék követelése őrültség, mert a nyugati hatalmak soha nem hagynák, hogy a szudétanémetek csatlakozzanak Németországhoz, Csehszlovákia segítségére sietnének, és kitörne a háború. Hát majd meglátják, hogy a Führer úgyis eléri, amit akar. Az az ember kiválasztott. Hallotta már élőben beszélni?

– Még nem volt szerencsém.

– Hát, én már hallottam! Hitler az isteni gondviselés küldötte, az égiek földi követe. Egy messiás! Az istenek hangja szól belőle! A Führerrel az élen Németország felemelkedik, népünk pedig visszanyeri régi fényét, és az isteni fajhoz méltón vezetjük majd az emberiséget egy új, magasabb evolúciós szintre!

Levinnek ekkor eszébe jutott, hogy már Berlinben is hallotta ugyanezt a lelkendezést a nácik felemelkedéséről. Elfogyott a türelme, így átköltözött a cseh kávézókba. Attól kezdve a Nárkav, a Montmartre és a Slavia lett a törzshelye – utóbbi azzal büszkélkedhetett, hogy Albert Einstein és Thomas Mann is előszeretettel látogatta. Ám az igazi nagy kedvence az Unionka lett. Éppen az újságok miatt.

Amint beléptek a Café Unionba, szürke ködfátyol ereszkedett rájuk. Sűrű cigarettafüst terjengett a kávézóban, amelynek asztalainál nemrég még Karel Čapek írta újságját. A nyilvánvaló hanyatlás ellenére a hely még mindig őrzött valamit hajdani eleganciájából. A gramofonból Billie Holiday egyik dala, a The Way You Look Tonight szólt. Alacsony, kopasz pincér szaladgált a termek között tálcával a kezében, kávét és sört vitt a sakkozóknak, elvette a poharakat és a borravalót az önjelölt értelmiségiektől, akik újságot olvastak vagy megvitatták egymással az aktuális „helyzetet”.

Igaz, az Unionkában már nem volt Le Figaro és The Times, mint a régi, szép időkben, helyette azonban mindig lehetett találni valamilyen Németországból érkezett újságot, amely részletesen taglalta a Führer legutóbbi hőstetteit, nem beszélve a temérdek okkult magazinról – mint amilyen például a Der Zenit volt –, továbbá az asztrológiai, parapszichológiai, spiritiszta, szellemidéző, kártyavető, grafológiai és telepatikus kiadványokról. A Grenzenwissenschaft különböző területei óriási népszerűségnek örvendtek a nácik körében. Egyes lapok több mint százezer példányban forogtak közkézen, és olyan nagy hatásuk volt Németországban, hogy Levin hallott olyan cégvezetőkről, akiket azért bocsátottak el, mert egy grafológusnak nem tetszett a kézírásuk.

A férfi és kisfia egy másodosztályú teremben foglalt helyet, és a kopasz pincér máris odalépett hozzájuk.

– Levin úr! – kiáltott fel, amikor felismerte, de arcán zavart kifejezés jelent meg. – Jó régen járt nálunk.

– Azóta apa lettem, Patera, hisz’ láthatja – felelte az illuzionista, és megsimogatta fia göndör haját. – Nem kocsmázhatok már úgy, mint régen. – A kávézóra mutatott. – Hát az Unionka? Hogy megy?

– Rosszul, Levin úr. Nagyon rosszul. Azt rebesgetik, hogy le kell húzniuk a rolót. Bíztunk abban, hogy Čapek úr jó reklámot csinál nekünk, hiszen nem könnyű nemet mondani a kiváló írónknak, igaz? Ám legnagyobb bánatunkra és szerencsétlenségünkre meghalt szegény! Igaz, legalább nem kellett végignéznie hazánk haláltusáját. Árvák lettünk, Levin úr. Most meg idejöttek ezek a… protektorok, a tiltásaikkal meg a…

– Hát igen, Patera, nehéz időket élünk. – Megköszörülte a torkát. – Hallotta a legújabbat a drága elnökünkről? – Nyilvánvalóan Emil Hácha elnökre célzott, az idős cseh államférfira, aki behódolt Hitlernek. – Amikor Hácha Berlinbe utazott, a nácik elvitték egy étterembe vacsorázni. Göring odaadta neki az étlapot, ő ránézett, és azt kérdezte: „Hol írjam alá?”

A pincér zavart mosollyal fogadta a viccet: nyilvános helyen voltak.

– Vigyázzon, mit mond, Levin úr!

– Igaza van, Patera. Legyen szíves, hozzon nekem egy kávét, ennek a kis falánknak meg egy karamellás süteményt. – Az újságokra tévedt a tekintete. – Mit mond a sajtó?

Kérdésében felfedezhető volt némi aggodalom. A zsidóknak megtiltották, hogy német újságokat vásároljanak, így hát Levin csak a kávéházi lapokból tudott tájékozódni. A pincér azonban meredten nézett rá, ugyanazzal a zavart arckifejezéssel, mint az előbb.

– Én… nagyon sajnálom, Levin úr. Attól tartok, nem teljesít hetem a kérését.

– Ó, én is tudom, hogy nincsenek már az Unionkában nyugati újságok. De ne aggódjon, megelégszem azzal, ami van.

Patera még mindig nem mozdult.

– Nem erről van szó, Levin úr – kezdte szégyenkezve. – Hanem arról, hogy hozták ezt az új törvényt, ami… hát… korlátozza a vendégek körét a kávézókban, és… ugye, megérti, hogy nem haragíthatjuk magunkra a németeket.

Levin figyelme a bejárati ajtóra siklott. Amikor beléptek, nem vette észre a kifüggesztett táblát.

Für Juden verboten!

Hogy kerülhette el a figyelmét? Talpra ugrott, az ölébe kapta Pétert, és az ajtó felé indult.

A pincér feszengett.

– Borzasztón sajnálom, Levin úr. – Halkabban folytatta. – Szamárság az egész, semmi értelme, de nagyon óvatosnak kell lennünk. Ha betoppannak a protektoraink, és vannak köztük olyanok, akik időnként ellenőrzik, hogy minden szabályt betartunk-e itt, az Unionkában, akkor maga nagy bajba kerül. Maga is meg mi is.

– Tudom, Patera, ne aggódjon!

{1} Fernando Pessoa: A kétségek könyve. Kráter Kiadó, Budapest, 1989. Pál Ferenc fordítása.

{2} Karel Čapek (1890–1938) egyike azon legnagyobb hatású cseh íróknak, akit a klasszikus tudományos-fantasztikus irodalom egyik megalapítójának tartanak. Čapek használta először a robot szót az 1921-ben megjelent, R.U.R. című utópisztikus kollektív játékában. (A Szerk.)