JACQUIE BLOESE

A FRANCIA HÁZ

JACQUIE BLOESE

A
FRANCIA
HÁZ

A mű eredeti címe

The French House

Copyright © 2022 Jacquie Bloese

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 677 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szüleimnek

„Bár hallani akartam,

meghallgatni nem.”

Deborah Levy:

My Muse Appeared to Me in a Dream

(A múzsám álmomban jelent meg)

PROLÓGUS

VANCOUVER, 1911

A panzióban lakó férfiak elkezdték Émile-t szívtiprónak csúfolni. Cuppogó hangokat hallatnak, miközben vasárnap reggelenként a másnaposságtól elnehezült léptekkel lebotladoznak reggelizni. Émile ezt az időt szenteli arra, hogy írjon Isabelle-nek; amikor a harangok misére csábítják a híveket, és a társai még az ágyukban horkolnak – ez az ő szent órája, ezt mindenki tudja, és ha valamelyik társa esetleg hevesebben vágná hátba, aminek következtében elmaszatolódik az írás, vagy tintafolt kerül a papírra, később megosztanak vele egy cigarettát, hogy kifejezzék a sajnálatukat.

– Nem semmi nő lehet – mondogatják, mire Émile elvigyorodik, és elismeri, hogy így van, még akkor is, ha mostanában a mosolya jóval feszültebb. Négy hónap óta egy szó sem érkezett Isabelle-től, márpedig ő nem az a fajta nő, aki elhagyja a címeket – vagy felad valamit csak azért, mert másoknak nem tetszik; ebben hasonlítanak egymásra.

Mindazonáltal egyik este egy gastowni kocsmában Émile azon kapta magát, hogy talán kissé túlságosan belemelegedett a beszélgetésbe egy lánnyal, aki biztosan elnyerte volna az édesanyja tetszését (katicavörös ajak, kopott csipkekendő, amely hajlamos lecsúszni, hogy láthatóvá tegye a csupasz, szeplős bőrt). Émile vett neki néhány italt, flörtölt egy kicsit, ám amikor a lány keze az asztal alatt felfelé kezdett araszolni a combján, mint valami apró teremtmény, Émile elhúzódott, és elöntötte a szégyen, mintha Isabelle ott állt volna mellettük, és csendesen figyelte volna a jelenetet.

Most szeptember van, és Émile már egy éve Vancouverben él. Tehervonatok csikorgására meg a sistergő szalonna illatára ébred, és olyan utcákon sétálgat, amelyek szinte megelevenednek a kifürkészhetetlen nyelvektől – kínai, japán, orosz. A tejüzemben havi harmincöt dollárt keres, amit néha kikerekít pár tízcentessel, amikor bárokban harmonikázik aprópénzért; a főnöke csak Mike-nak szólítja, mert szerinte a vezetékneve túl hencegős, a keresztneve meg nem illik hozzá; senki sem hallott az aprócska szigetről a Csatornán, amelyet azelőtt az otthonának hívott. Ez az az új élet, amelyet a hirdetésben ígértek, bár az ég nem olyan kék, amilyen a plakátokon volt, és ő még nem készült fel rá, hogy elhagyja a nagyvárost egy földbirtokért Saskatchewan vagy Manitoba tartományban, amikor a küszöbön áll a tél, és a megtakarításai korántsem érték el azt az összeget, amit szeretett volna.

Azon a napon, amikor megtörténik, a napon, amely végiglüktet majd az előtte álló éveken, Émile egy hete dolgozik éjszakai műszakban, és nem tud aludni. A teste egyszerűen tiltakozik az ellen, hogy ágyba legyen kényszerítve, mint valami magatehetetlen beteg, amikor világos van odakint, így Émile nincs éppen fényes hangulatban, amikor elérkezik a hat óra, és fel kell kelnie.

A villamos, amellyel eljut az East Side-ra, zsúfolt és zajos. Egy kisbaba vigasztalhatatlanul bömböl, jobbra tőle két férfi szóváltásba keveredik, és szikrázik a levegő a szitkozódástól; Émile rálép egy idősebb nő lábára, és amikor elnézést kér, az illető gyanakodva végigméri, és motyog valamit arról, hogy ezek a külföldiek nem tanultak jó modort, és fogalma sincs, milyen hely lesz így Vancouverből. Émile-nek fáj a feje, úgy érzi, mintha beszennyezné a nagyváros, és ebben a pillanatban semmi másra nem vágyik jobban, mint a kavicsos parton ücsörögni Portinfer Baynél, hallgatni, ahogy a hullámok átszitálják az apró kavicsokat, miközben mindössze néhány csigaforgató jelenti az összes társaságát.

Ezen a héten egy kínai fickóval végzi a szállítást, akit Linnek hívnak. Nem beszél sokat, de amikor mégis, Émile csak minden ötödik szavát érti. Mire megérkezik a tejüzembe, Lin már a lovakat szerszámozza; egy biccentéssel üdvözli Émile-t, és megkezdik a szokásos esti tevékenységüket, vagyis felrakodják a szekérre a tejeskannákat, hogy elvigyék a tejet a Pender Streetre pasztőrözni. Amikor elindulnak, elered az eső. Az utcák csillognak a sárgás lámpafényben, és Émile érzi, hogy lassan a hatalmába keríti a kimerültség. Odafordul Linhez:

– Később nem akarsz beugrani Kowalskihoz?

Egy évvel ezelőtt még esze ágában sem lett volna megenni valamit, aminek nem tudja kiejteni a nevét, mostanra azonban egy gőzölgő tányér pierogi, amit egy falba vágott résen át adnak ki a Keefer Streeten, Émile kedvenc ételei közé sorolható.

Lin vállrándítását igennek veszi. A társa nem szereti az itteni ételeket, és minden fogást azokhoz a finomságokhoz mér, amelyeket még a felesége készített odahaza, Kínában. Hamarosan érkezni, mondogatja, de mindenki tudja, hogy a kínai feleségek sohasem érkeznek meg – a hatóságok ötszáz dolcsit fizettetnek velük, mielőtt egyáltalán leszállnának a hajóról. A méltánytalanságtól összefacsarodik Émile szíve. Vállon veregeti Lint, és eltökéli, hogy meghívja vacsorázni.

Megállnak a raktár előtt, és elkezdik lerakodni a tejet. Itt nincsenek utcai lámpák, így az egész hely sötétségbe borul. Émile eddig még csak nappal járt itt. Van egy olyan új keletű lift, ami az alagsorba szállítja a tejet, és Émile-t gyermeki lelkesedés fogja el, valahányszor utazhat benne. Tisztában van vele, hogy Lin fél tőle; valahányszor belépnek, mereven áll, az egyik kezét ökölbe szorítja, a másikat pedig a gyomrára, és szorosan lehunyja a szemét. Amikor nekilátnak az utolsó körnek, Émile már érzi is, ahogy a társa hátrahőköl.

– Az ég szerelmére, nem fog megharapni! – mondja, de aztán megsajnálja a szerencsétlent. Lin kétszer annyi idős, mint ő, és a munkafelügyelő nem bánik velük kesztyűs kézzel. Rövidre szabja a szüneteiket, és a legrosszabb műszakokba osztja be őket.

– Itasd meg a lovakat! – mondja neki Émile. – A sarkon találkozunk.

Émile hallja a megkönnyebbülést Lin hangján, amikor megköszöni, és egy fokkal vagy kettővel máris jobban érzi magát, mint amikor felkelt. Bánj mindenkivel úgy, ahogy szeretnéd, hogy veled is bánjanak! – így tartja a mondás, nem igaz? Nem egyszerű mindent újrakezdeni egy idegen országban, és Émile-nek többször vállon kellene veregetnie magát, mint ahányszor megteszi, elvégre minden héten félretesz valamennyit magának és Isabelle-nek, hogy megvehesse a farmot a prérin a déli tájolású verandával, amely az aranyló búzamezőkre néz, és ahol elücsörögnek majd vasárnap délutánonként… Émile kinyitja a lift ajtaját. A lelki szemei előtt megjelenő kép éppen olyan valóságos, mint egy közelmúltbeli emlék: Isabelle egyik kezében egy könyv, míg a másik a hasán, amely Émile legújabb képzelgéseiben éppen gömbölyödni kezd, a gyűrű már az ujján, ahol lennie kell, és nem elrejtve egy halom ruha alatt, egy darabka szalagra fűzve az alsószoknyája belsejében.

A lift ismerős hűvöse barátságosan fogadja. Koromsötét van odabent, és Émile gyufát keresgél a zsebében, miközben csendesen elátkozza a tejüzemet, amiért nappali munkát végeztetnek vele esténként, amikor otthon kellene lennie a többiekkel, cigarettázni a tűz előtt, és mindenféléről fecsegni. De bizonyára a szekéren hagyhatta a dohányt meg a cigarettapapírokat, mert nem talál gyufát, így megpróbál visszaemlékezni, van-e valami villanykörte a liftnél. Nem tudja felidézni, ezért kinyújtott karral előrelép a barlangszerű sötétbe.

Később elmondják neki, hogy pontosan öt métert zuhant a liftaknában. Bizonyára minden gyorsan történik, egy szempillantás alatt, mégis úgy tűnik számára, mintha az idő hosszan elnyúlna, mialatt valami üvöltés kezdődik a fülében, tébolyult vonítás, mintha egy veszett kutya volna a közelben, a lába tehetetlenül rúgkapál alatta, és a döbbenet összekeveredik a szörnyű bizonyossággal, hogy meg fog halni. Se birtok, se gyerekek, se Isabelle.

Belecsapódik a földbe. Összetörik a teste. Valahová a koponyája tövébe ádáz fájdalom nyilall, amely átterjed a kulcscsontjára és a vállára. A teste már nem az övé, nem mer megmozdulni; kiszolgáltatott és összetört. Kinyitja a száját, hogy segítségért kiáltson, de nem jön ki rajta hang. Újra meg újra megpróbálja, de ha ő sem hallja magát, miféle reménye lehetne, hogy bárki más felfigyel rá, és ez Émile utolsó kétségbeesett gondolata, mielőtt minden sötétségbe borul.

Három héttel később keményített kórházi ágynemű alatt tér magához. Egy fiatal, szőke nővér hajol fölé, aggodalom tükröződik a világos szemében. Mozog az ajka, de Émile nem hall semmit. Beszéljen hangosabban!, mondja, vagy legalábbis úgy gondolja, hogy kimondja, mire a nővér sarkon fordul, és hamarosan megjelenik a főnővér egy guruló kocsival, amely hangtalanul siklik a csempézett padlón, majd valami hideg eszközt nyomnak a füléhez. Újabb nővérek érkeznek, és ezúttal egy orvos is felbukkan, körbeveszik, az ajkuk némán tátog, akár az aranyhalaké egy akváriumban – Beszéljetek már hangosabban, a fenébe is!, gondolja Émile –, amíg az igazság végül lesújt rá, mintha egy újabb csapás érné a fejét. Mindenki tökéletesen hall körülötte, ő az egyetlen, akihez egyetlen nyavalyás hang sem jut el.

ELSŐ FEJEZET

GUERNSEY, 1940

Lehet, hogy Émile nem hallja, ha valami baj közeleg, mégis mindig tudja, amikor már a küszöbön áll. Ahogy az üvegházban izzad ezen a pöffeszkedő júniusi délutánon, miközben a tenger nekicsapódik a csipkézett szikláknak, és a széllökések idesodorják a Csatorna sós illatát, Émile érzi, ahogy a sziget szívverése felgyorsul a sajátjával együtt. Amikor az első német gép árnyéka rávetül, és az üveg rezegni kezd a tenyere alatt, ő a gép után bámul, és azon tűnődik, vajon jobban félne-e, ha hallaná a motor zúgását. Újabb gép érkezik, majd még egy, és bár korábban is látott már vadászrepülőket, ezek alacsonyabban szállnak, elég közel ahhoz, hogy Émile kivehesse a szárny alján lévő jelölést. Meleg levegő söpör át az üvegházon, aztán a gépek elmennek, és minden újra rezzenéstelenné dermed.

Émile az órájára néz, és szitkozódni kezd. Maudnak már fél órája itt kellene lennie: még egy halom paradicsomot be kell csomagolni, és Émile-t hatalmába keríti az idegesség, miközben felnyalábol egy rakás krumplisládát, és elindul velük a teherautóhoz. Amikor elsétál a ház előtt, kinyílik a hátsó ajtó, és kilép a másik lánya – az igazi, gondolja, bár tudja, hogy csak az ingerültség beszél belőle. Az elefántcsontszínű tánccipőt szorongatja, amelyet az első havi fizetéséből vásárolt; csinált valamit a hajával, amiről Émile nem tudja eldönteni, hogy tetszik-e neki, ám amikor a lány elmosolyodik, az apja hirtelen visszarepül az időben, és Stella megint hatéves, és bekukkant az üvegházba, hogy behívja uzsonnázni, a kis keze meleg a férfi tenyerében. Most nyugtalanul elnéz a kert felé, ahol a nővérének lennie kellene, de nincs. Szólásra nyitja a száját, Émile azonban csak legyint bármiféle vélt vagy valós felajánlásra, hogy segítsen neki.

– Menj csak! – szól oda, és a lánynak nem kell kétszer mondani. Émile örömmel látja, mert a táncórák és a háború nem mindig férnek meg jól egymással, még itt, a szigeten sem, ahol eddig biztonságban voltak. Megpróbálja elhessegetni a vadászgépek képét, és felrakodja a ládákat az autó platójára.

Maud akkor érkezik meg, amikor már a ponyvát rögzíti, és valójában nem maradt semmi tennivaló. Már majdnem negyed hét; a lány több mint egy órát késett, ami azért olyan rettenetesen dühítő, mert így csak a sor végére kerülnek majd a kikötőben, és mire befejezik a papírmunkát, és a paradicsom végre a hajóra kerül, a cimborái a Caves-ben már számos körrel előtte járnak majd, pedig ma szörnyű szomjúság gyötri; ha tehetné, ebben a pillanatban nekiállna inni. Ráadásul a lány semmi jelét nem mutatja annak, hogy legalább sietne, komótosan a falnak támasztja a biciklijét, majd megvizsgál egy lefutott szemet a harisnyáján.

– Hol voltál?

– Kint. – A lány Émile-re mered, a szeme sötét, mint a kökény.

– Szállj be a kocsiba!

Maud összerezzen, de szót fogad, és a dízelolaj szaga szétárad a levegőben, amint Émile beindítja a motort, majd végighajt a bekötőúton, és végül rátapos a gázpedálra, amikor kiérnek a főútra. Maud ökölbe szorítja a kezét a műszerfalon, a feszült csend szinte sistereg kettejük között. Émile tökéletesen tudja, hogy a lánynak mi jár a fejében, követni tudja a gondolatait, mintha csak kottát olvasna. Minél kevesebbet beszél, annál könnyebb a dolga.

Pontosan tudod, hogy mindig péntekenként gyakorolok, amikor anya elmegy takarítani, mert a sok leállástól, újrakezdéstől meg a végtelen ismétlésektől megfájdul a feje.

Igen, Émile valóban tudja. A felesége nem rajong a tangóharmonikáért; ez nem újdonság.

Stella szteppórája miért fontosabb, mint az én harmonikázásom?

Mert ő már kifizette az órákat, legyen már egy kis eszed, te lány!

Csak azt akarod, hogy hagyjam abba a zenélést!

Ez nem igaz. Nem igaz. Habár…

Émile fékez, amikor a tengerpartra vezető úthoz érnek. Időről időre bekukkant a hálószoba nyitott ablakán, amikor Maud gyakorol. Úgy viseli a harmonikát, mintha a testéhez tartozna, és Émile pontosan tudja, hogy ez már fél siker. Bár egyetlen hangot sem hall a játékából, látja, hogy a lány ügyes, sokkal ügyesebb, mint ő volt a balesete előtt. Ha túl sokáig nézi Maudot, különös érzés fogja el, mintha valami rothadna a belsejében. Nem választhatott volna valami más hangszert? Hegedűt vagy szájharmonikát?

Émile felsóhajt, és lejjebb tekeri az ablakot. A tenger ma különösen élénk, a hullámok ezüstös tajtékkoronát viselnek, a felhőkön átszűrődő napfény nagylelkűen feldíszíti Herm szigetének a púpját, fehérbe vonja a partokat, és aranyban füröszti a sziklákat. Émile tudja, hogy a látogatók imádják ezt a látványt, de ha őt kérdezik, kissé túlértékelt a hely – fél óráig tart, amíg odajut az ember, és mindezt csak azért, hogy amint odaér, unatkozzon egy jót. Ha ő veszi a fáradságot, hogy elhagyja Guernsey-t, többre vágyik egy pint sörnél meg a leégésnél – nem mintha mostanság messzebb merészkedne a White Rocknál, ahol minden pénteken hajóra teszi a paradicsomait. És az valóban sokatmondó – Émile rátapos a gázpedálra –, amikor egy kosár első osztályú édes zöldség előtt izgalmasabb jövő áll, mint az előtt, aki termeszti őket.

Ám ez az utolsó gondolatmenet hirtelen megszakad, kioltja Maud mozdulata, aki ezúttal is azt teszi, amiről Émile már számtalanszor elmagyarázta neki, hogy semmiképpen ne tegye, amikor vezet: hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül megragadja az apját, mire a teherautó keresztbe fordul az úton, miközben a kormány önkényesen csúszni kezd a férfi szorításában. Émile kiabál, és azt kérdezi, Maud talán meg akarja-e ölni, de a lány rémülten felsikolt, és amikor Émile arra néz, ahová mutat, azonnal megérti a rémületét.

Két német vadászrepülő köröz a kikötő fölött, ahol a teherautók sorakoznak, és ezúttal Émile hálát ad a hóbortos csillagoknak, amiért ők nem ücsörögnek alattuk, mint vadkacsák a vadászpuskák előtt, miközben ezüstszínű lövedékek potyognak az egyik gép belsejéből, mintha egy létra fokai ereszkednének lefelé, és a teherautó úgy megremeg, hogy Émile-nek összekoccan a foga. A kocsi padlójára kerül – mindketten ott vannak –, Maud térde az apja hónaljába fúródik, és egész testében remeg, miközben Émile kirángatja a kocsiból a kénszagú, füstös levegőre. Maud a fülére szorítja a tenyerét, és Émile az olajos alváz felé bök, majd elkezd bemászni a jármű alá. Néhány gyötrelmes másodpercig a lánya meg sem moccan. Ám ekkor újra megrázkódik a föld, és Maud bekuporodik mellé, így fekszenek hason a sötétben, miközben potyognak a paradicsomok a teherautó hátuljából, a vörös lé kanyarogva csordogál az úton.

Amikor a lökéshullám alábbhagy, Émile-t jelentéktelen gondolatok gyötrik. Letty dühös lesz. Letty éktelenül dühös lesz a tönkrement paradicsomok miatt, és valamiért őt hibáztatja majd, mintha személyesen ő felelne a német hadműveletekért, és amikor hazaérnek, addig fogja éreztetni vele a nemtetszését, amíg Émile meg nem találja a módját, hogy megkeresse a havi lakbérre és élelemre valót. Ekkor újra megremeg a föld, és Émile máris elfelejti a háztartással kapcsolatos problémákat. Ha egyáltalán hazaérnek. Letty kézzel-lábbal tiltakozott az evakuálás ellen, és Émile ráhagyta a dolgot, de most már látja, hogy csak úgy garantálhatta volna, hogy a lányok biztonságban legyenek. Ragaszkodnia kellett volna hozzá; bolond volt. Megpróbál visszaemlékezni, hogy mikor nevetett utoljára, vagy érezte úgy, hogy az élete többről szól, mint a korán kelésről és az üvegházban izzadásról, mikor fordult elő utoljára, hogy Lettyvel legalább egy cseppnyi gyengédséggel néztek egymásra.

Maud megérinti a vállát, és amikor Émile odafordul, látja, hogy a lány épp kimászik a kocsi alól. Az út megint csak egy út: szilárd és mozdulatlan. Követi a lányát, kikecmereg, és hunyorogva pislog a napfényben. A White Rock felé fordul, amely belevész a lángok és a vastag füstfelhők zűrzavarába a kikötőben, ahol Stella és Maud azelőtt vidáman ugróiskoláztak minden pénteken, amíg várták, hogy kikössön a hajó. Maud arca csupa maszat meg könny, és a szoknyája elején nedves folt éktelenkedik, amivel együtt megérkezik az éjszakai balesetek rég elfeledett, lúgos szaga is; Émile-nek eszébe jutnak a lavórban ázó lepedők, a levegőben lebegő szégyen a reggelinél. A legszívesebben magához ölelné a lányt, és simogatná a hátát, amíg ő zokog, de sohasem volt ez az alkat, és most már nem kezdheti el. Ehelyett megkérdezi Maudtól, hogy jól van-e, mire a lány bólint, és igennel felel.

Émile kinyitja a teherautó ajtaját.

– Menjünk haza! – mondja. – Anyád biztosan aggódik.

Amikor bekanyarodnak az udvarra, Émile látja, hogy a felesége a verandán áll. A haja ki van engedve, és a férfi évek óta nem látta már ilyennek – sugárzó, gyönyörű a lemenő nap aranyló fényében, a keze összekulcsolva, mintha imádkozna –, és Émile-ben egy pillanatra felszikrázik a remény. Ez egyszer biztosan büszke lesz rá; hiszen életben maradt, és megvédte Maudot, biztonságban hazahozta. Aztán az alak belép az árnyékba, majd eltűnik a házban, és Émile rájön, hogy valójában nem Letty, hanem Stella volt az. Ezt a trükköt már korábban is eljátszotta vele a saját képzelete, és a férfi összezavarodik attól, ahogy összemosódik a valóság és a vágyott kép, ám ekkor megjelenik Letty. Céltudatos léptekkel elindul a teherautó felé a kopott otthoni ruhájában, az arca eltorzul, ahogy üvöltözik, és Émile – nem először – nagyon örül neki, hogy nem hallja.

Letty kirántja Maudot a kocsiból, mintha az lángokban állna. Az ölelése inkább támadásnak tűnik; a teste megfeszül dühében, aztán gyorsan elengedi a lányát. A mutatóujjával az ég felé, majd Émile-re bök.

Láttad a repülőgépeket, mintha ezt mondaná, hiszen mindenki látta. Émile-nek mindig nehezére esett a felesége szájáról olvasni – ömlenek belőle a szavak, mint a mosogatólé, legnagyobbrészt felismerhetetlenek, bár bizonyos mondatokat már alaposan elkoptatott, így kényelmesen illeszkednek az ajka körvonalaihoz. Egy futóbolondhoz mentem hozzá. Mégis mit gondoltál?

Émile elsiet mellette a ház felé, de egy pillanatra hátranéz. Lettynek előreesik a válla, és a hüvelykujjával a halántékát nyomogatja – a mozdulat egyidős a házasságukkal. Émile nem hajlandó egy fikarcnyi együttérzésre sem: az asszony nem érdemli meg, ma nem, azok után, ami történt.

– Neked aztán mindegy lett volna, ha ott maradok, mi?

A nő felnéz. A szeme vörös. Émile a biztonság kedvéért megismétli. Azon tűnődik, nem remeg-e a hangja, de végül is nincs jelentősége, mert a felesége elhúzza a száját, megvonja a vállát, és azt kérdezi: Micsoda? Mit mondasz, Émile?, és a férfi füle sípolva csengeni kezd, ahogy bemegy a házba.

A konyhaasztal meg van terítve a vacsorához. Sonkaszeletek izzadnak a kicsorbult tányérokon, fénylő paradicsomokkal teli tál takarja el a foltot a viaszosvászon terítőn. Beállít Stella, kis híján megfojtja, olyan erősen megöleli, és Émile esetlenül ácsorog, miközben megveregeti a fejét.

– Jól van, jól van – csitítgatja.

Aztán bemegy a hálószobába, becsukja az ajtót, és átkutatja a ruháskomód alsó fiókját, ahol Letty a kosztpénzt rejtegeti, amíg végül meg nem találja a barna borítékot, amit keres. Egy bankjegy és néhány érme. Megszámolja az aprót – alig elég néhány italra, nemhogy egy egész körre. Émile elbizonytalanodik, a lelki szemei előtt újra megjelenik Letty eltorzult arca, a vádló mutatóujja, megrázza magát, majd visszadobja az aprót a fiókba, és a hátsó zsebébe gyűri a borítékot a tízshillingessel. Elvégre ő a ház ura, azt teszi, amihez kedve szottyan, és van ott még, ahonnan ez jött, eltekintve attól, hogy nincs, és ő korántsem teheti, amit akar, legalábbis anélkül, hogy ne gyötörné a bűntudat, de most már túl késő – hiszen mindannyian tudják, mit művel idebent. Amikor visszamegy a konyhába, érzi, ahogy megakad a beszélgetés menete, mintha ő egy kátyú lenne az úton, és egyikükre sem képes ránézni, miközben elhagyja a házat.

Mindig az első ital a legnehezebb; mintha a felesége és a lányai képe ott tükröződne a megdöntött söröspohárban, valahányszor megcsillan rajta a fény, ezért Émile gyorsan megissza, hogy elhessegesse őket. Alig nyeli le az utolsó kortyot, már nyúl is a barna borítékért, és kikéri a másodikat.

Ellazul a háta, poharak koccannak egymáshoz, ami kielégítő akkor is, ha néma. Dohány kerül a papírba, meggyújtja. A férfiak egymást váltják a bárszékeken, mesélnek neki, amíg tart az ingyenkör. A rajtaütésről beszélnek. Negyven halott, ötven. Jersey-t is bombázták, meg Sarkot is. A kocsmáros, aki úgy törölgeti a bárpultot, mintha az élete múlna rajta, mond valamit, mire mindenki felnevet, de mindannyian félnek, Émile látja a szemükben. Az alkohol hencegő bolondot csinál belőlük, amikor Émile pontosan tudja, hogy a legtöbben gyáva nyúlként viselkednének, alig várják, hogy kihasználhassák, és kihagyják egy körből, amint hátat fordít.

Émile érzi, hogy valaki a vállára teszi a kezét. Felnéz, és megpillantja Ron Martelt, aki Letty valami unokatestvér-féléje. Köpcös, sunyi fickó, akinek folyton porzik a torka, és a füle hosszabb, mint a karja. Émile arra számít, hogy megszabadítja egy-két shillingtől, de a legnagyobb meglepetésére Ron néhány érmét hajít a pultra, és Émile üres poharára bök.

Azért fizetnek neki, hogy meghallgassa őket, nem először és nem utoljára. A sör savanyú, de mégis valahogy megnyugtató, mint az otthon illata. Mialatt Ron beszél, Émile lassan bólogat, mintha zenét hallgatna, igyekszik kivenni a szavakat.

Most Ron egy robbanást utánoz.

– Lebombázták – magyarázza. – A francia házat.

– Az Hauteville-en? – Émile leteszi a poharát, és minden tőle telhetőt elkövet, hogy összpontosítson.

Ron bólint. Már a németekről beszél. Aztán elfordít a zárban egy képzeletbeli kulcsot, és mond valamit Lettyről meg a lányokról, amire Émile ügyet sem vet. Az alkohol ködén át kellemetlen érzés keríti hatalmába, mint amikor egy porszem kerül az ember szemhéja alá, és ez aggasztja. Látja, ahogy Letty duzzogó ajka gúnyos mosolyra húzódik. A fennhéjázó modora ellenére az a nő is csak egy házvezetőnő. Ugyanúgy súrolja a padlót, ahogyan én.

– Volt valaki a francia házban? – kérdezi. – Amikor ez történt?

Ám Ron hallgatóság iránti vágya kissé megfakult most, hogy kiürült a poharuk, és várakozásteljesen Émile-re néz, aki viszonozza a pillantást. Feltápászkodik, megrázza Ron kezét, és bizonytalan léptekkel kibotorkál a kihalt utcákra.

Félrehúzódik egy keskeny sikátorba, és könnyít magán egy ház tövénél. Hunyorogva felnéz az égre, kicsit megtántorodik, keresi a Göncöl emelkedő rúdját, de az éjszaka sűrű és sötét, így nem látni a csillagokat. Lerázza magát, és már félúton jár a Cornet Streeten, amikor az elméje utoléri a testét, és megérti, hová tart, és miért.

Folytatja az útját a domboldalon az Hauteville felé, amely mindössze egy köpésnyire van a Cornet Street ütött-kopott lépcsőitől, az itteni házak mégis hatalmasak, kérkedő rézkopogtatókkal meg frissen festett kerítéssel, és hátsó bejáratokkal azok számára, akiknek a gazdagok nem akarnak a szemébe nézni. Émile nem is emlékszik már rá, mikor járt erre utoljára; nincs rá oka, hogy a városnak ezen a részén kószáljon, és kívülállónak érzi magát, mint valami betolakodó. Már ki tudja venni a hatalmas tölgyfa körvonalát, amely a francia ház előtt áll, és ahogy közelebb ér, megállapítja, hogy a ház tökéletesen sértetlen, mindhárom gőgös emelet épségben pompázik, és elátkozza Ron Martelt, amiért nem tudja megkülönböztetni a seggét a könyökétől, és a frászt hozza rá.

Bámulja a zsalugáteres ablakokat, és azon tűnődik, vajon belülről is olyan pompás-e, mint amilyennek kívülről látszik, és Letty jól tudja-e, hogy Isabelle végül arra a sorsra jutott, hogy négykézlábra ereszkedjen egy ronggyal meg egy üveg viasszal, vagy addig üsse a szőnyegeket, amíg belefájdul a karja. Nem tudja a választ, és valószínűleg soha nem is fogja megtudni, mert ő és Mrs. Isabelle Larch – miközben kimondja a férjezett nevét, dobpergés hangzik fel a fejében, és megenged magának egy kárörvendő vigyort az angol vezetéknév monoton egyhangúságának okán –, egyszóval ő és Mrs. Isabelle Larch üzletek bejárataiba húzódnak be csak azért, hogy elkerüljék egymást. Eszébe jut, amikor néhány évvel ezelőtt, egy fülledt augusztusi délután beterelte Lettyt meg a lányokat egy sörsátor tülekedő kavalkádjába, és a mélyről fakadó nyugtalanság, amely elfogta, amikor megpillantotta Isabelle-t a férje karján közeledni.

A felső emeleten fény suhan át az egyik ablak előtt. Van valaki odafent, egy nő, és a bevedelt sör mennyisége sem akadályozza meg, hogy a szíve heves kalapálásba kezdjen a felismeréstől, amikor megpillantja Isabelle alakját az üveg mögött – a hosszú, kecses nyakat, a lágyan ívelt vállat, a kusza, engedetlen hajat, amely sohasem volt hajlandó simán, rendezetten a vállára omlani: Émile még most is érzi, ahogy a sprőd tincsek simogatják az arcát. Isabelle megáll, és egyenesen ránéz, ő pedig visszanéz rá. A jövő heti kosztpénz maradéka lehúzza a zsebét, mintha valami nehéz kő lenne. Egy pillanatra azt hiszi, hogy a nő nem ismeri fel, és szinte örül, mert többé már ő sem ismeri saját magát, ám ekkor Isabelle lassan felemeli a kezét. Émile tenyere rezzenéstelenül lóg az oldalánál, de az elégedettség, amely eltölti az apró gesztus láttán, elillan, és ő ott marad az érzéssel, amely mindig úrrá lesz rajta, amikor szembesül a baleset előtti élete maradványaival – rászedett, elveszett, magányos.

Ez az este már csak egy módon végződhet. Émile lesüti a szemét, és elindul lefelé a lejtőn, meg sem áll, amíg a Cornet Street elejére nem ér. Céline ablakában ég a villany, és Émile megdobja néhány kaviccsal, miközben csendesen imádkozik, hogy a nő gyorsan beengedje – nem létezik annyi alkohol, amennyi megvédené a szégyentől, amit érez, amíg az ajtóban téblábol. Néhány pillanat múlva azonban az ajtó kitárul, és ott áll Céline egy lenge, mályvaszínű pongyolában, nem lehet leolvasni az arcáról, hogy örül-e az érkezésének – kurtán biccent, majd int, hogy jöjjön be.

Émile követi fel a szobájába, ahol émelyítő ibolyaillat terjeng. Egy magazin hever kinyitva a gyűrött ágyneműn, és Céline a kandallón lévő bádog teáskanna felé bök, majd megszabadul a pongyolától.

Émile odaadja neki, amije megmaradt, majd alsóneműre vetkőzik, és befekszik mellé az ágyba. Céline már nem fiatal, a teste kezd megereszkedni és ráncosodni. Ám a férfi így jobban szereti – nagyjából egykorú Lettyvel, és ugyanolyan ezüstös csíkok éktelenkednek a hasán, ami valamiért megkönnyíti a helyzetet. A nő felé nyúl, és Émile becsukja a szemét. Ám ez az este nem olyan, mint a többi, és miközben Céline keze mozog rajta – majd, amikor nem ér el eredményt, a szájával is megpróbálkozik –, minden vágy kihuny benne, és ő megint ott fekszik Mauddal a teherautó alatt, miközben remeg alattuk a föld, és a paradicsomok szétloccsannak körülöttük, akár az agyvelők.

Céline feladja, és visszaroskad az ágyra. Émile érzi, ahogy a lehelete csiklandozza a fülét, és rájön, hogy a nő mond valamit: néha előfordul, hogy megfeledkezik róla, süket. Émile arra gondol, hogy bosszankodnia kellene emiatt, de valamiért örül neki.

Ekkor megszólal, először, amióta megérkezett:

– Itt maradhatok?

Céline elhúzza a száját, majd feltartja hat ujját, és az ébresztőórára mutat.

– Hatig – mondja. – Amíg a többiek fel nem ébrednek. – Azzal felhajtja a takarót, és mindketten bebújnak alá.

Céline hátat fordít neki, és ő vár egy ideig, majd odasimul hozzá, és óvatosan a csípőjére engedi a karját. A nő megmozdul, de nem ébred fel. Émile megpróbál feloldódni a nő testének lágy hullámzásában, de annak ellenére, hogy rettenetesen fáradt, nem tud elaludni. Bámul maga elé a sötétbe. Ez a nap, 1940. június 28-a könnyedén lehetett volna élete utolsó napja. A halálának a napja. És mégis itt fekszik, él, és még csak abban sem biztos, hogy örül neki. Fekete a keze a paradicsomültetéstől, és van egy felesége, aki a közelébe sem jön. Egy lánya, aki imádja, és egy másik, aki imádja bosszantani. És a vihar, amely rég nem volt már olyan hangos, mint ma este, dühödten tombolni kezd a fejében.

MÁSODIK FEJEZET

Amikor Isabelle Larch legutóbb az Hauteville-ház vörös szalonjában járt, kissé becsípett, épp csak annyira, amennyire az emberek karácsonykor szoktak, és nem úgy viselkedett, mint általában. Lerúgta a cipőjét, lehuppant a vörös brokáttal bevont díványra, szemben a hatalmas, aranykeretes tükörrel, amely gonosz módon folyton beporosodott, és ott henyélt, kortyolgatta a főnöke konyakját, mintha a ház hajdani asszonya lett volna, és nem egy házvezetőnő, egészen addig, amíg meg nem szólalt a fejében a férje hangja, ami mindent tönkretett.

Hogy nézel ki, asszony?

Akkor engedelmesen felállt, mintha a férje ott lett volna mellette, lesimította a szoknyáját, és visszament a dolgozószobába, hogy megtöltse a poharát. Nem szokott inni, de aznap hullottak le a bombák, és Isabelle – különös módon – ünnepelt. Ha a francia házat lerombolták volna, azzal odalett volna minden, ami fontos volt számára, ezért amint a környék elcsendesedett, azonnal odarohant, hogy a saját szemével lássa, mi történt, és kis híján zokogni kezdett a megkönnyebbüléstől, amikor megállapította, hogy épségben áll. Márpedig Isabelle nem sokszor sírt. Ám aznap, csaknem egy hónappal később, miközben megigazítja a függönyöket, és még egyszer, utoljára végighúzza a porolót a tükör keretén, másra sem tud gondolni, mint hogy a házat bármikor darabokra zúzhatják, ha a németeknek úgy tartja kedvük.

A folyosón álló ingaóra zihálni és morogni kezd, majd elüti a két órát, és szinte ezzel egyidejűleg kopogtatnak az ajtón. Amikor Isabelle kilép a szalonból, látja, hogy Monsieur Corbeille előbukkan a dolgozószobájából.

Szomorúan rámosolyog.

– Legalább azt nem róhatjuk fel nekik, hogy késnek.

Isabelle lesimítja a blúza gallérját, és lesiet. Az ehhez hasonló alkalmakkor úgy érzi, mégis van valami előnye annak, hogy magas; valamiért enyhíti az egyre erősödő idegességet, amely elfogja, amikor újra kopogtatnak. Megpróbál tisztelettudó, egyszersmind határozott arckifejezést ölteni, aztán félrehúzza a reteszt. Hárman vannak: egy idősebb tiszt, aki udvariasan fejet hajt, hogy üdvözölje, és két fiatalabb férfi aktatáskával a kezében. Isabelle félreáll, hogy beengedje őket, és nem tudja eldönteni, hogy jó vagy rossz jelnek számít-e, amikor hallja, ahogy a ház szépségéről áradoznak Monsieur Corbeille-nek – a faragott mahagóniburkolat finom részleteiről, a folyosó falán sorakozó kínai tányérok kiváló állapotáról. Udvarias nevetés kíséri az útján, amikor bevonul a konyhába, hogy elkészítse a teát, és tudja, hogy Corbeille minden tőle telhetőt megtesz, hogy elbűvölje őket.

– Együtt kell működnünk ezekkel az emberekkel, nem áskálódni ellenük – magyarázta korábban a héten, amikor megkapták a levelet a Grange Lodge-ból, amelyben a németek találkozót kértek, hogy egyeztessenek „az Hauteville-ház jövőbeli felhasználásával kapcsolatban”.

Isabelle-nek meg sem fordult a fejében, hogy a francia ház is áldozatául eshet a sietős kilakoltatásoknak, amelyek az egész szigetet érintették. Hiszen az épület Franciaország tulajdonában állt, egy múzeum volt, vagy legalábbis olyasmi. Nem vehetik egyszerűen el: ez nem helyes. És amikor átfutotta a levelet, el is mondta a véleményét.

– Attól tartok, a mi hívatlan vendégeink korántsem tartják olyan nagy becsben a halott francia írókat, mint mi, Mrs. Larch – jegyezte meg Corbeille, majd a kandallópárkányon álló, alabástrom mellszobor felé bökött. – Szegény Monsieur Hugo forog majd a sírjában.

Így Isabelle begyújtja a tűzhelyet, kicsomagolja az extra adag teát, amelyet Corbeille az alkalomra kért, és előveszi a teáskannát. Kinyitja a konyhaablakot, és beszívja az illatos, nyár közepi levegőt. Méhek zümmögnek a terasz körül viruló levendulán; egy feketerigó leszáll a kis tó fölötti urna tetejére, és belemártja a csőrét a csöpögő vízbe. A fű már túl hosszú – a kertésznek sikerült elmenekülnie, mielőtt a német csapatok megérkeztek volna, a szerencsés néhányak egyike. Isabelle is csatlakozott a tömeghez a kikötőben, hogy elbúcsúzzon a távozóktól, száraz szemmel állt, miközben anyák zokogtak, és sürgölődtek a gyerekeik körül. Úgy érezte magát, mint egy macska, akinek fogytán a hét élete, mert betöltötte a negyvennyolcadik évét, és még sohasem utazott messzebb Jersey-nél. Most azon tűnődik, vajon lesz-e még egyáltalán lehetősége.

Német szavakat sodor felé a szél, és Isabelle látja, hogy a három férfi kisétál a teraszra. Corbeille nincs velük. A tiszt parancsokat oszt a fiataloknak, akik két ellenkező irányba indulnak, végigsietnek az ösvényeken, de időnként megtorpannak, és feljegyeznek valamit. Isabelle figyeli, ahogy a tiszt leguggol az egyik rózsabokornál, belemarkol a talajba, és a homlokát ráncolva vizsgálgatja. Építkezni akarnak, gondolja Isabelle rémülten, lerombolják a házat, és barakkokat húznak fel a helyére. A vízforraló együttérzően sípolni kezd, így Isabelle megtölti a kannát, elrendezi a tálcán a csészéket, majd újra kinéz az ablakon. A férfiak eltűntek a kert végében. Már biztosan a melléképületnél járnak, mindent felfedeznek, és írnak még egy átkozott listát. Isabelle felviszi a tálcát Corbeille-nek, aki komoran ücsörög az íróasztalánál.

– Majd hívom, ha elmentek – közli.

Isabelle visszamegy a konyhába. Odalép a komódhoz, amely szerény könyvtára ideiglenes hajlékául szolgál, és előveszi A tenger munkásai egy megsárgult példányát. Számtalanszor belekezdett már, de sohasem jutott a végére – bármikor szívesebben olvasott Dickenst, mint Hugót, és ezt bátran be is vallotta volna, ha bárki megkérdezte volna tőle. Amikor hallja, hogy a németek bejönnek a kertből, elfogja a reménytelenség. Amíg megisszák a teájukat, kihasználja az alkalmat. A nap végén nincs több olvasás, miután végez a számlákkal, nem marad több kifogása, és kénytelen hazamenni. Az agya száraz agyaggá keményedik, miközben mos, vasal, stoppol, estéről estére tartja a száját. Szóba sem jöhet, hogy találjon valami más munkát: ezért is éppen elég keményen meg kellett küzdenie Ronnal.

Bakancsdobogás hangzik fel a lépcsőn, nyikorognak a padlódeszkák a hallban. Becsukódik a bejárati ajtó.

– Mrs. Larch!

A főnöke hangja sürgető, mintha talált volna egy halom befizetetlen számlát vagy egy penészfoltot a falon. Miközben Isabelle felfelé siet a lépcsőn, két jól ismert gondolat gyötri: az egyik, hogy amikor az ember úgy gondolja, ennél rosszabb már nem történhet, általában téved, és a másik, hogy talán nincs Isten.

Corbeille az ablaknál áll, és a szemüvegét törölgeti. Felpillant, a mosolya feszült és visszafogott, amikor az íróasztalnál lévő székhez tessékeli.

– Semmi oka ilyen aggodalmas arcot vágni, Mrs. Larch. Korántsem ér bennünket akkora szerencsétlenség, mint először hittük.

Átfutja a részletes feljegyzésekből álló aktát.

– A kert érdekli őket – magyarázza. – Fel akarják ásni, hogy zöldségeket termesszenek. Krumplit, tököt, ilyesmit. Élelmiszert a csapatoknak, hogy úgy mondjam. Hozzávetőlegesen… – az adathalomra tekint – ezerháromszáz négyzetméternyi földről lenne szó, ami kellő odafigyeléssel ki tudja, hány kilogramm terményt hozhat és a többi.

– És a ház?

– Így marad, ahogy van. Bár úgy vélem, számíthatunk néhány turisztikai természetű látogatásra. A Kommandant lenyűgözőnek találta a helyet. – Corbeille elgondolkodva ráncolja a homlokát. – Az a De Carteret nevű fickó itt hagyott bennünket, ugye?

Isabelle bólint.

– Azonnal feladok egy hirdetést a Pressben.

– De valami naplopóról szó sem lehet, Mrs. Larch. Nem akarunk problémát. A becsületesség most az elsődleges szempont. A legkevésbé sincs szükségünk rá, hogy az egész dolog visszafelé süljön el, mert a kertész ismer valakit, aki ismer valakit, aki jó árat kínál a feketepiacon. Személyesen akarom kiválasztani.

Corbeille kinyitja a kulcsával az íróasztal legfelső fiókját, elővesz egy üveg konyakot meg két poharat. Isabelle megfeszül. Ügyelt rá, hogy feltöltse az üveget vízzel, de vajon nem vitte túlzásba? Hány pohárral ihatott meg aznap este – kettővel vagy hárommal? Annyi biztos, hogy többet, mint amennyit kellett volna, mert sikerült érzelgősre innia magát.

– Természetesen – folytatta Corbeille – amennyiben van valaki, akit személyesen tudna ajánlani, kérem, tudassa velem!

Isabelle kinéz az ablakon az üres utcára.

– Ismertem régen egy kertészt, aki azt mondta, viszketni kezd az ujja, valahányszor belép a paradicsomokkal teli üvegházba. Mintha a zsigereiben érezte volna, ahogyan beérnek.

Corbeille kuncogni kezd.

– Ez telitalálatnak hangzik, Mrs. Larch.

Isabelle megrázza a fejét.

– Attól tartok, fogalmam sincs, mi lett vele. Régen volt már.

Az évek során Isabelle képzett hazudozóvá vált. De ez talán mégis csupán félig számított hazugságnak. Hiszen tényleg nem tudta, mi lett valójában Émile Quenneville-ből. Egyszerűen nem tudta elhinni, hogy a félrészeg fickó, aki a bombázás napján a kerítést szorongatta az Hauteville-ház előtt, ugyanaz az ember, aki egykor végighúzta a mutatóujját a csuklóján futó, keskeny ereken, amint ő a Sherlock Holmes visszatért olvasta neki Lihou szigetének kavicsos partján, miközben az anyja azt hitte, hogy a templomban van. Egyszerűen nem lehetett ugyanaz a férfi, aki beadta a zálogházba a dédelgetett tangóharmonikáját, hogy vehessen neki egy gyűrűt. A mellett a férfi mellett szabadnak érezte magát, mégis biztonságban, és ez olyan lelkiállapot volt, amit sem azelőtt, sem azóta nem élt át. Ám most úgy tűnt, ő is csak egyike azoknak a férfiaknak, akik alkoholba fojtják a csalódásaikat, az a fajta férfi, akit az anyja nemes egyszerűséggel semmirekellőnek hívott. Fájt, amikor Émile eliszkolt lefelé az úton, de a viselkedése aligha volt meglepő: Isabelle rég elveszítette a jogot, hogy bármit is érezzen Émile-lel kapcsolatban.

A konyak bugyogva a pohárba csorog, és Isabelle felnéz a révedezésből.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha hirdetést adunk fel – mondja. – Úgy biztonságosabb. – Corbeille odanyújtja neki a poharat, de ő feltartja a kezét. – Köszönöm, nem kérek.

– Biztos? – A férfi összevonja a szemöldökét: Isabelle azt feltételezi, a főnöke bizonyára úgy gondolja, hogy kellemetlennek érezné. Az ital, amelyet közösen elfogyasztottak karácsonykor, és a feszengés, amikor megpróbáltak olyasmiről beszélgetni, aminek semmi köze a munkához, mindig természetellenesnek hatott. Isabelle elképzeli, ahogy a főnöke hazamegy a francia feleségéhez, és eljátszadozik egy itallal, miközben a bőrfoteljében pihen. Egyszerűen nem tudom megfejteni ezt a Mrs. Larchot.

– Biztos. – Isabelle az órára pillant. Ha igyekszik, négyre feladhatja telefonon a hirdetést a Pressnél, és marad egy kis ideje, hogy olvashassa a könyvtári könyvet, mielőtt haza kell mennie. – Odalent leszek, ha szüksége volna rám.

Isabelle pontosan ötkor lép ki a francia ház ajtaján, de a házukig tartó húszperces út így is sokkal hosszabbra nyúlik. Néha úgy érzi magát, mint egy iskolás kislány, aki az utcákon kóborol, és minél közelebb jut, annál kevésbé igyekszik. A Cambridge Park közelében lakik egy nagy házban, amelyet a nagybátyjától örökölt, és bár hozzászokott már, hogy az emberek folyton arról áradoznak, milyen szerencsés, ő egyáltalán nem érzi magát annak. A társalgó északi tájolású, ezért csak ritkán süt be a nap. Telente lehangolónak tartja a park látványát a csontvázszerű fákkal, nyáron pedig behallatszik a nyitott ablakokon a játszadozó gyerekek hangja, és ha rossz hangulatban van, vissza kell vonulnia a padlásszobába, ahonnan nem hallja őket.

Kinyitja a kaput, és a ház hátsó feléhez sétál. Férfihangokat hall a konyhából, és úgy érzi, mintha valaki más életébe csöppent volna: hiszen ritkán érkezik látogatójuk. Leveszi a kalapját, és belép. Az első gondolata az, hogy úgy látszik, a németek mindenhol előbukkannak, mint a gaz, mert nem volt elég belőlük aznapra három, most is ott ül egy Ron mellett az asztalnál. A német azonnal felpattan, és Isabelle megállapítja, hogy kicsit alacsonyabb, mint a legtöbbjük, és a kinyújtott keze – amelyet kénytelen megrázni – merev.

– Peter Schreiber hadnagy – mutatkozik be.

Muszáj volt elárulnia a keresztnevét is? Isabelle keze elernyed a férfi tenyerében, és egy pillanatra nem tudja, mihez kezdjen, de Ron közbelép, és az asszony szinte hálás érte.

– Schreiber hadnagy az új vendégünk, Isabelle – mondja, és átkarolja a derekát. – Hadnagy! Hadd mutassam be a ház asszonyát!

És ekkor Isabelle megérti a helyzetet, tudja, hogy a férje csak akkor ilyen szívélyes, amikor a lelke mélyén fortyog a dühtől. Ezek szerint náluk is elszállásolnak valakit, bár ezen valószínűleg nem kellene meglepődnie. A ház tágas, közel fekszik a belvároshoz, és van egy használaton kívüli hálószoba, ha a padlásszobát is beleszámítják, amit a rekviráló tiszt meg is tett, amikor bejárta a házat a mappájával és a mérőszalagjával. Ron minden tőle telhetőt elkövetett, hogy lebeszélje, elmondta, hogy beázik a tető, és penészes a szőnyeg; egészségtelen, magyarázta, csak limlomokat tartanak ott. Azóta semmi hírt nem kaptak ezzel kapcsolatban, és Ron számtalanszor hátba veregette magát, amiért sikerült a fickót eltántorítania.

A német beszélni kezd, ami önmagában is zavarba ejtő, mert az angolja csaknem olyan jó, mint Isabelle-é, szinte alig lehet felfedezni egy kis akcentust.

– Tisztában vagyok vele, hogy ez bizonyára igen kellemetlen önnek és a férjének, Mrs. Larch – mondja –, de minden tőlem telhetőt elkövetek, hogy ne legyek az útjukban. Az étkezések nagy részét a tiszti étkezdében költöm majd el.

Aranykeretes szemüveget visel, és a haja homokszínű. Fiatal – talán az orrnyergén látható szeplőktől még fiatalabbnak hat –, és Isabelle érzi, hogy valami megmozdul benne, a régi gyász, amely időről időre fellobban, akár a láz.

– Attól tartok, a padlásszoba nem éppen a legkényelmesebb lakhely – jegyzi meg óvatosan. – Télen kissé hűvös tud lenni.

A hadnagy megnyugtatja, hogy hozzászokott a hideghez; Hannoverben kegyetlenek a telek.

– Nagyon jó az angolja.

Kicsúszik a száján, de megbánja, mert úgy tűnik, a német zavarba jön a bóktól, mire a férje bosszankodva felsóhajt.

– Oxfordban tanultam – szólal meg Schreiber egy pillanatnyi hallgatás után –, és egy ideig Londonban dolgoztam.

Milyen csodálatos, gondolja Isabelle, amikor az ember így össze tudja foglalni az életét, pedig még csak harminc körül jár! Rámosolyog a fiatalemberre.

– Akkor ez mindent megmagyaráz.

Ron átveszi a szót, és gyakorlati kérdésekről beszélgetnek. Heti tíz shillinget kapnak, valamint pluszpénzt a tüzelőre. Schreiber hadnagy pénteken költözik be. Biztosítja őket, hogy ugyanúgy élhetik az életüket, ahogyan eddig, mintha ő ott sem lenne. Isabelle nem néz a férje szemébe, inkább kimered a kertbe. A lemenő nap meleg, borostyánszínű árnyalatba vonja a csenevész virágágyásokat, és aranyban fürdeti a krumplikat. Arra gondol, hogy jobban is igyekezhetnének. Időnként gyomlálhatnának, és kitehetnének egy asztalt meg néhány széket.

A német távozik. Amikor kezet fognak, Isabelle észreveszi a kék tintafoltot a mutatóujján. A hátsó ajtó csendesen becsukódik mögötte.

Az asszony ránéz a férjére. Azért nem olyan rémes a helyzet, mint ahogyan először gondolta; Schreiber hadnagy igazán elragadó, de több esze van annál, hogy ezt szóvá tegye.

– Kedvesnek tűnik – jegyzi meg.

– Kedvesnek tűnik – utánozza gúnyosan Ron, és egy csapásra leolvad a mosoly az arcáról. – A fiad lehetne, asszony.

Időnként jobb, ha nem szól vissza, de néha nem tudja türtőztetni magát.

– Ezt hogy érted? – Isabelle elhúzódik a férjétől, felköti a kötényét, és a mosogatóhoz megy. A csapból folyó vízre összpontosít, a zacskó krumplira, amely arra vár, hogy meghámozzák.

– Sehogy. – Ron hangja megszólal a háta mögött, de nemtörődöm, így Isabelle vesz egy nagy levegőt. – Csak azt ne hidd, hogy ez bármin is változtat! – közli a férje, majd erősen a fenekére csap. Isabelle felkiált, mire Ron nevetni kezd, és azt mondja, csont és bőr, és biztos mindenki azt hiszi, nem tesz elég ételt az asztalra, különben meg jobb lesz, ha siet a vacsorával, mert menten éhen hal.

HARMADIK FEJEZET

Letty végighúzza az ajkán a narancssárga rúzs maradékát, és kétszer belecsíp az arcába, hogy kapjon egy kis színt. A délutáni nap fénye kiemeli a szőke hajában megbúvó ősz tincseket, és szégyenbe hozza. Elfordul a tükörtől, és azt mondja magának, hogy ne legyen nevetséges – hiszen Le Lacheur már egy vénember, ő meg egy középkorú asszony, akinek vöröslik a keze a sok takarítástól, és egy karcos aranygyűrű mélyed a gyűrűsujja érdes bőrébe. Megnézi a tárcáját – éppen elég pénz van benne a buszjegyre, hogy eljusson a városba és vissza. Amikor elmegy, gondosan bezárja a hátsó ajtót, amit egyáltalán nem szoktak, de elmaradtak a lakbérrel, és aggódik, hogy ha véletlenül megjelenik a főbérlő, még a végén elviszi a rádiót.

Amíg a buszmegállóban vár, lüktet a feje a forró napon. Az időjárás igazán kitesz magáért a németek kedvéért, miközben a paradicsomok elrohadnak az üvegházban, mert többé nincs hová elküldeniük. Számtalanszor megmondta Émile-nek, hogy keressen valami munkát – ki tudja, mi mindent építenek a németek, bunkereket, csatornákat, még vasutat is. Az újságban folyton munkásokat keresnek, de a férje minden áldott nap komoran és letörve állít haza.

– Nem olyanoknak való, mint én – mondta tegnap este is. – Semmi esélyem. – Mire Letty olyan erősen csapta le a krumplival teli szűrőt, hogy beleremegtek az ablakok. A testvérei figyelmeztették, hogy ne menjen hozzá egy süket emberhez, és gyakran azon tűnődik, vajon a másik választási lehetősége valóban olyan rossz volt-e, amilyennek akkoriban gondolta. Nem mintha ez most már bármit is számítana. A bombázás estéjén, miután Émile és Maud visszajöttek a kikötőből, és a férje motyogott valami ostobaságot arról, hogy Letty szívesebben látná őt holtan, gondolhatta volna, hogy elissza, ami a heti kosztpénzből megmaradt – nem mintha ez lett volna az első alkalom. Letty néha azon tűnődik, más lenne-e a helyzet, ha normális család lennének, és a családfájukon nem volnának kacskaringós kitérők; hiszen azt mondják, a vér a legszorosabb kötelék, nem igaz? Miközben felszáll a buszra, eltöpreng ezen, és arra gondol, hová tart, és miért, meggyőzi magát, hogy nem kell olyan nehéznek lennie: hiszen Le Lacheur máskor is kisegítette már.

Körülötte izzik a levegő a németekről szóló pletykáktól. Tudta, böki meg a könyökét a mellette ülő nő, hogy a hétvégén egy egész tömeg verődött össze a fajtájukból Port Soifnál a parton? Fel-alá rohangáltak a fürdőnadrágjukban, mintha minden az övék lenne! Valóban?, kérdezi Letty, miközben arra gondol, hogy ebben a pillanatban tényleg egy fikarcnyit sem érdekli ez a kérdés.

Leszáll a végállomáson, és felsétál a Mansell Streeten a Trinity Square-ig, majd lopva körülnéz, mielőtt átvágna az úton a férfi irodájához. Az ajtóra szerelt bronztábla megcsillan a napfényben. J. Le Lacheur, borkereskedő. Letty megemeli a kopogtatót, és határozottan a festett ajtóhoz üti. Eltelik egy kis idő, mielőtt kinyitja egy lila kardigános nő, aki ősz haját kontyba fogta, és egy cvikker himbálózik a nyakában. Amikor megpillantja, az arcáról tükröződik, hogy pontosan olyannak látja Lettyt, mint amilyennek ő saját magát. Kopottnak. Szegénynek. Akivel csak a gond van. A gyomra tótágast áll, akár a Nagy Göncöl, de mégsem valami kislány, akit úgy vonszolt a városnak erre a felére a hét testvérével együtt az anyja, aki semmiségekért is bármikor a nadrágszíjért nyúlt, így határozottan átlépi a küszöböt, és elindul felfelé a keskeny lépcsősoron.

– Juliette Quenneville vagyok – veti oda a válla fölött. – Azért jöttem, hogy beszéljek Mr. Le Lacheurrel.

A nő összerezzen.

– És van időpontja? – Bosszankodva csettint a nyelvével, majd utat tör magának Letty mellett, előresiet, és a sötét folyosón álló székre mutat. – Itt várjon! – mondja, mintha Letty valami kutya lenne, akivel óvatosan kell bánni, majd bekopog a szemközti ajtón, és eltűnik mögötte. Néhány másodperccel később újra felbukkan.

– Kérem, távozzon! – jelenti ki. Aztán néhány pillanatnyi kínos csendet követően a dolgozószoba ajtaja kitárul, és a botjára támaszkodva megjelenik Le Lacheur. Vöröslik az arca az italtól, a szeme éles és apró, sötét, mint a gomba alja, akárcsak Maudé. Óvatosan végigméri Lettyt, aki szinte hallja, ahogy azon tanakodik magában, mégis mekkora gondot okoz majd neki, aztán biccent a titkárnőjének, és int Lettynek, hogy jöjjön be az irodába.

A helyiség bűzlik a szivarszagtól. A falon megfakult térkép lóg Franciaország borvidékei címmel a mahagóni íróasztal fölött, amely tele van papírokkal, és e mögött foglal helyet Le Lacheur. Cigarettára gyújt, és hátradől a széken, az ajka finoman megrándul az ezüstösszürke bajusz alatt, és Letty úgy érzi, mintha megint a birtokon szolgálna, és hívatták volna, hogy gyújtsa meg a tüzet, vagy készítsen teát.

– Ó, ülj már le! – szól rá türelmetlenül a férfi, és lerázza a hamut az ón hamutálba. – Mit akarsz, Letty?

Az íróasztalán ott egy fénykép a feleségéről. Néhány éve halt meg, és Letty egyáltalán nem sajnálta, amikor megtudta. Amint kiszimatolta, hogy terhes, az a nő már küldte is csomagolni.

– Akiknek nem lehet gyerekük, megkeseredik a lelkük. Szerencsés vagy, drágaságom – nyugtatta a szakácsnő, és megveregette a vállát, bár Letty később kihallgatta, amikor azt mondta, nem érti, hogy egy ilyen csinos teremtés miért akar bajlódni egy olyan férfival, akinek nincs semmi jövője, mert olyan süket, mint az ágyú.

– Elmaradtunk a lakbérrel – szólal meg Letty. – Émile-nek nincs munkája, amióta a németek bejöttek, és elvették az üvegházat.

– Háború van. Nem adhatok kölcsön minden boldog-boldogtalannak, aki beállít hozzám. – Le Lacheur kuncog.

Letty nem szól semmit. Lehet, hogy koldulni jött, de nem hajlandó előrenyújtani a kalapját, amíg nem muszáj.

– És mi van a lányaiddal? – kérdezi a férfi. – Nem segítenek?

Letty Stellára gondol, aki hajat söpör a fodrászatban a Berthelot Streeten, és Maudra, aki azelőtt zongoraórákat adott, ám már senki sem tart rá igényt a háború miatt.

– De igen – válaszolja feszülten. – De nem elég.

Le Lacheur feláll, és az ablakhoz sétál.

– Láttam, hogy az idősebbik néhány hét múlva fellép egy táncesten a Candie Gardensben. Tangóharmonikázik, ugye? Nem mondom, hogy ez az a hangszer, amit rohannék megmenteni egy süllyedő hajóról, de mit tudhat egy ilyen őskövület, mint én? – Odafordul Lettyhez, és elmosolyodik. – Bár talán elmegyek, és meghallgatom.

Letty ránéz, és résnyire szűkül a szeme. Nem akarja, hogy Maud közelébe menjen, nem akar bajt.

– Hagyja őt békén! – mondja. – Van apja.

– Nem állítottam, hogy nincs.

– Akkor jó.

– Akkor jó.

Le Lacheur botja kopog a padlón, ahogy közelebb biceg Lettyhez, a nagy hasa megremeg. Az asszony álla alá teszi az ujját, és maga felé fordítja a fejét, mintha még mindig az a fiatal lány lenne, akiből hiányzik a veleszületett ravaszság, akivel el lehet hitetni, hogy nem lesz terhes, ha állva csinálja.

– Vissza kell jönnöd a nap végén – mondja gyengéden. – Amikor Miss Guille már elment.

Letty habozik. Gyorsan vége lesz – mostanra már tudja –, öt perc zihálás és döfködés, miközben ő négykézláb állva mered a kopott szőnyeg szálai között kilátszó durva fa padlódeszkákra. Utána Le Lacheur felhúzza a nadrágját meg a nadrágtartóját, majd kivesz néhány bankót az íróasztala felső fiókjából. Néha ad egy-két ajándékot is – egy pár harisnyát, egy doboz drága francia kekszet, amelyet valamelyik útján vásárolt. És olyan igazságtalan, hogy Lettynek mihez kell folyamodnia, amikor sohasem vágyott többre, csak egy tisztességes életre egy átlagos férfival meg olyan gyerekekkel, akik nem hoznak rá szégyent; hogy felszegett fejjel mehessen be a zöldségeshez, hogy ne kelljen elviselnie, amint az egész boltra néma csend ereszkedik, amikor udvariasan, de határozottan közlik vele, hogy nem adnak több hitelt.

A Le Lacheurrel való találkákra kegyesen ritkán kerül sor, így még nem figyeltek fel rájuk a sziget pletykafészkei, Letty néha mégis azon tűnődik, mit változtatna bármin is. Az emberek még mindig sugdolóznak róla meg Émile-ről a hátuk mögött, ahogyan annak idején az anyjáról is. Azt mondják, hogy a férje iszákos, és kékre-zöldre veri, ha panaszkodni mer (bár ez utóbbi valóban szemenszedett rágalom, mert Émile – minden hibája ellenére – sohasem emelt kezet rá vagy a lányokra); hagyják, hogy a nagyobbik lányuk teljesen elvaduljon, ott tangóharmonikázik, ahol csak kedve szottyan, és Letty szerint valójában nekik kellene megállítaniuk, mert – Isten a tanú rá – ő már nem tudja.

Le Lacheurre mered.

– Úgyis van egy-két elintéznivalóm a városban – mondja. – Beugorhatok később.

A férfi elmosolyodik, és a mutatóujjával finoman megérinti az orrnyergét, mint régen, amikor végeztek a pajtában, és ő megigazította a ruháját. Az asszonyt ettől elönti a szégyen meg a düh, de valahol a lelke mélyén hízelgőnek érzi, éppen úgy, ahogyan tizennyolc éves korában, és határozottan becsapja az ajtót maga mögött, miután élvezettel nyugtázza, milyen arcot vág Miss Guille.

Émile ott áll a többi férfi között a kőbánya szájánál, és próbál úgy tenni, mintha nem lenne süket. Karba teszi a kezét, és tiszteletteljesen oldalra billenti a fejét, miközben egy német – aki olyan fiatal, hogy akár a fia is lehetne – előttük áll, és beszél, bár Émile-nek fogalma sincs róla, mit lehet ennyit fecsegni a kövek szétzúzásáról. Dolgozott már kőbányában, még fiatalkorában, mielőtt elment Kanadába; az ember úgy érzi, mintha kettétörne a háta, a következő hét közepére szünet nélkül cseng a füle, és még a bőre alatt is por van, de legalább munka, és Émile alig várja, hogy meglássa Letty arcát, amikor egynapi bérrel a zsebében hazaállít. Megígérte magának, nem számít, mi történik, nem megy el utána a kocsmába. Igyekszik – Isten látja a lelkét, hogy így van – helyrehozni, amit a bombázás estéjén tett, de a felesége fagyossága sehogy sem akar felolvadni, és a legtöbb nap már a szemébe sem néz.

A férfiak sora elindul, így ő is előrelép. Gondosan ügyelt rá, hogy ki ne nyissa a száját, amióta reggel beállt a sorba, és ez kifizetődőnek bizonyult: nem kellett mást tennie, csak bemutatni a személyi igazolványát, és a neve máris felkerült a listára. Ám ekkor a férfiak kettéválnak, különböző utakon indulnak le a bányába, és Émile egy pillanatig tanácstalanul téblábol, nem tudja, ő melyiket válassza, és miért, és ez a bizonytalankodás lesz a veszte, mert amikor hátrapillant a válla fölött, látja, hogy néhány német hevesen gesztikulál. Úgy tesz, mintha nem venné őket észre, és eltökélten leereszkedik a bányába, de az egyikük utánasiet, és megütögeti a vállát. Émile még nem érti a németet – hacsak nem azt mondják, hogy nein –, mert másként mozog az ajkuk, mint amikor angolul beszél valaki, és minél tovább magyaráznak neki, és várják, hogy válaszoljon, annál rosszabb lesz a helyzet, ezért inkább tiszta vizet önt a pohárba, és elárulja, hogy nem hall.

A németek rázzák a fejüket, és intenek, hogy el kell mennie. Émile tiltakozik, és biztosítja őket, hogy tud dolgozni, de nem ér el semmit: vége a játszmának. Amikor elindul, még visszafordul, és látja, hogy az egyik a másikra vigyorog, és a mutatóujjával köröket ír le a halántéka mellett. Émile korholja magát, amiért máig nem szokott hozzá: az emberek meg vannak győződve róla, hogy a hallásával együtt az eszét is elveszítette, de az igazság az, hogy minden alkalommal rettenetesen éli meg.

Felül a biciklire, és a hátsó zsebéből előveszi a tegnapi újságot, hogy még egyszer átnézze az álláshirdetéseket. Mindent megtesz, hogy ellenálljon, de a szeme újra meg újra visszakanyarodik ahhoz a hirdetéshez, amit szándékosan nem karikázott be, ahhoz a munkához, amelyre tökéletesen alkalmas.

Tapasztalt kertészt keresünk zöldségtermesztésre egy nagy méretű ház körüli veteményeshez. Csak megbízható munkavállalók jelentkezését várjuk! Az érdeklődők kedd reggel tíz órától jelentkezhetnek St. Peter Portban, az Hauteville-házban.

Ezt nem tehette, akkor sem, ha ez volt az utolsó munkalehetőség a szigeten. Jobb, ha az ember maga mögött hagyja a múltat, és nem érdemes úgy tenni, mintha ez nem így lenne. A bombázás estéjén, amikor ott téblábolt a francia ház előtt, úgy érezte, mintha valami tetemet böködne, hogy megnézze, él-e még. Aztán eszébe jut Letty és a hallgatása, amely valahogy megváltozott az idő múlásával. Nemcsak arról van szó, hogy haragszik a kosztpénz miatt, kell lennie valami eltemetett dolognak, valami titkos, kimondatlan rejtélynek, amire Émile nem jöhet rá, amíg büntetésben van, amiért nincs munkája. Elönti az érzés, hogy tulajdonképpen nincs veszítenivalója, hiszen már mindentől megfosztották, így felszáll a biciklire, és elindul a város felé.

Amikor elér a francia házhoz, a falnak támasztja a biciklijét az oldalsó bejáratnál. Az ajtó résnyire nyitva van. Finoman kopogtat, majd belép, és végigsétál a keskeny átjárón, amely a kertbe vezet. A konyha előtt már két férfi vár, biccent nekik, és csatlakozik hozzájuk. Érzi a kert illatát – megpillantja a pálmát, amely rezeg a lágy szellőben, a virágágyások színkavalkádját. Egy másodpercig valóban akarja ezt a munkát, ám ekkor kinyílik a hátsó ajtó, és megjelenik Isabelle. A haját mustársárga kendőbe csavarta, és a narancssárgára rúzsozott ajka elnyílik a döbbenettől, amikor megpillantja Émile-t. Összevonja a szemöldökét, kiprésel magából egy cseppet sem őszinte mosolyt, és felírja a nevét a listára, majd szólítja a következő jelentkezőt. Ezek szerint nincs éppen ínyére, hogy Émile itt van; nos, elnézést a kellemetlenségért, asszonyom! A férfi rugdosni kezdi a kavicsot, hogy megpróbáljon enyhíteni a nyugtalanságán.

Hamarosan sorra kerül, túlságosan is gyorsan. Isabelle nem néz a szemébe, a bakancsára bök, mire Émile leveszi, ahogyan a többiek tették előtte, és belép. A nagylábujja kikandikál a lyukas zokniból, és egyszerre elfogja az érzés, hogy mégsem kellett volna idejönnie, miközben követi Isabelle-t a konyhába, és megpillant egy inget és nyakkendőt viselő, zselézett hajú fickót, aki egy halom papír meg egy ezüsttoll társaságában ücsörög a konyhaasztalnál. Ismeri a fajtáját – csak a pénz érdekli őket meg a saját kényelmük, ezenkívül nem sok minden –, de a férfi rámosolyog, majd egy székre mutat, és láthatóan egy cseppet sem érdekli Émile lyukas zoknija. Isabelle mindkettejüknek tölt egy pohár vizet, majd szintén leül az asztalhoz. Hát nem családias?, gondolja Émile, aki már kezdi mókásnak találni a helyzetet, amikor a férfi megszólal, és ő egyetlen szót sem ért abból, amit mond.

– Nem hallja önt – magyarázza Isabelle. – Mr. Quenneville süket.

A harmincéves gyakorlat megtanította Émile-t, hogy felismerje ezt a szót. Azt kívánja, bárcsak hallgatott volna a megérzéseire, és eszébe se jutott volna betenni ide a lábát, majd előveszi a nadrágzsebéből a jegyzetfüzetét meg a ceruzáját, egy új oldalra lapoz, amely nem volt szemtanúja a Lettyvel folytatott legutóbbi vitájának a pénzről meg a munkáról, és leteszi az asztalra.

A zakós férfi újra elmosolyodik. Felemeli az ezüsttollat, és a lap tetejére felírja a saját nevét és mellé Isabelle-ét. „M. Corbeille. Mrs. Larch.” Isabelle a körmét vizsgálgatja, amely töredezett és beszakadt. Émile erre nem emlékszik vele kapcsolatban, ahogyan a letört metszőfogra és a szeme körül éktelenkedő sötét karikákra sem. Úgy fest, mint aki nem nevet annyit, amennyit kellene, de Émile feltételezi, hogy ez róla is ugyanígy elmondható.

Corbeille a kertre mutat, és rajzol egy vázlatot. Gondosan részekre osztja, és beleírja, hogy „krumpli”, „tök”, „bab”.

– Nehéz munka lesz – magyarázza. – Hiszen a gyepet fel kell ásni, minden négyzetcentiméterét. – Corbeille elhallgat.

„A németeknek fog dolgozni” – írja. Kétszer aláhúzza azt, hogy „németeknek”, és Émile szemébe néz. „Élelmet termel a csapatoknak.”

– Hogyan érez ezzel kapcsolatban, Mr. Quenneville?

Émile nem szokott hozzá az ilyesféle kérdésekhez. Üveges tekintettel mered a franciára. Valamilyen kifürkészhetetlen okból kifolyólag úgy tűnik, mintha ez a Corbeille fazon segíteni akarna neki. Émile egy pillanatra elgondolkodik.

– A legtöbben ugyanúgy nem akarják ezt a háborút, ahogyan mi – feleli.

Úgy tűnik, Corbeille meg van elégedve a válasszal, mert ünnepélyesen bólint, majd Isabelle-hez fordul:

– Mutassa meg Mr. Quenneville-nek a kertet!

Isabelle tétovázik. Az ablak felé pillant, majd vissza, Émile-re, de Corbeille-nek nem lehet nemet mondani, és – a fenébe is! – ez a fickó vagy a bolondját járatja Émile-lel, vagy egy hajszál választja el attól, hogy megkapja az állást. Feláll, és követi Isabelle-t.

Ez egy gazdag ember kertje, ehhez semmi kétség sem férhet, és Émile egy pillanatra megfeledkezik a zavaráról, a helyzet furcsaságáról, és elgyönyörködik a hatalmas pálmában, a kőurnában, amelyből víz csordogál a kis tóba, a gyűszűvirágokban és a levendulában, a mályvában és a reszkető rózsabokrokban. Tisztában van vele, hogy a kert nyüzsög a nyár hangjaitól, a méhek zümmögésétől, a rigók és a pacsirták dalától, a sirályok rikoltozásától – volt olyan idő, amikor mindet felismerte.

– Tetszel neki. – Isabelle szája lassan mozog, miközben a ház felé bök. – Megbízható embert akar.

Émile ránéz. Ez a nő olyan sápadt, mint a papír. Még emlékszik – vagy legalábbis emlékezni vél – a szeplőkre, amelyek, mint a fahéjszemcsék, az arcát pöttyözték azon az első, hosszú nyáron, amelyet együtt töltöttek, mindennap kicsivel többet; még arra is emlékszik, hogy Isabelle milyen fájdalommal fordult el a naptól, és húzta be a kalapját mélyen a homlokába. Az elején félt, hogy az anyja rájön, miben mesterkednek, de annyira azért nem félt, hogy ne szökött volna ki a templomból a legtöbb vasárnap, hogy találkozhassanak.

– És te? – kérdezi Émile.

– Tessék? – kérdez vissza zavartan Isabelle.

– Te melyik fickót akarod a munkára?

Mélyvörös foltok jelennek meg az asszony nyakán, ami cseppet sem meglepő, mert Isabelle de Garis előbb töltene el egy kellemes napot a pokolban, mint hogy elárulja, amit valóban gondol, és nem csak azt, amiről úgy gondolja, hogy a másik szívesen hallaná.

Isabelle elővesz egy kulcscsomót a ruhája zsebéből, és rezzenéstelenül a férfi szemébe néz.

– Nekem teljesen mindegy, Émile.

A férfi elkap minden egyes szót, mintha a nő egy hálóba vetette volna őket, és most már tényleg nyugtalanítja Isabelle-t, látja a gyors, dühös léptekből, amelyekkel végigvonul a kert hátsó részében álló fészerhez vezető ösvényen. Émile követi, de kényelmesen baktat utána, miért is sietne, mert ekkor úgy dönt, ha a francia valóban neki adja a munkát, Isabelle ide vagy oda, ő bizony elfogadja: hiszen Isabelle úgysem bűnhődött még meg azért, amit tett, épp itt az ideje.

Természetesen Émile pontosan tudta. Tudta, amikor egyre ritkultak a levelek, amikor az ősz télbe fagyott, és karácsonyra még egy képeslap sem érkezett. Már jóval a baleset előtt tudta, mielőtt meghallgatta volna az utolsó ragtime-riffet, mielőtt lenyomta volna az utolsó hangot a tangóharmonikán. Nyilvánvaló volt, hogy Isabelle-nek van valakije. Aztán amikor a bírósági tárgyalás véget ért, kiderült, hogy az, amiről az ügyvédje bizton állította, hogy nem az ő hibájából történt, valójában mégis az ő hibájából történt. Az ítélet szerint „súlyos gondatlanságot” követett el, hiszen ki az a bolond, aki lelép egy kivilágítatlan liftaknába? A nyakába varrták az összes ügyvédi költséget, így végül nem maradt más választása, haza kellett mennie. Még élt benne a halvány remény, hogy talán Isabelle lesz az, aki ott vár majd rá White Rocknál, amikor befut a komp, és nem az anyja, aki a legtökéletesebb „én megmondtam” arckifejezését öltötte fel az alkalomra. Émile élete azonban közelről sem bizonyult tündérmesének, így Isabelle-nek nyoma sem volt.

Még alig tette le a csomagjait a zsúfolt hátsó hálószobában, amikor az anyja közölte vele a hírt. Férjhez ment, és ezzel az eseménnyel egyenesen a Press társasági rovatának a legfelső soráig küzdötte magát. Egy angol fickóhoz, mindössze néhány hónappal korábban, nagyjából a férfi balesetével egy időben. A súly, amelyet Émile a szíve mélyén cipelt, azt súgta, hogy a hír igaz, ahogyan az a tény is, hogy azonnal megszomjazott. Elment a Caves-be, beült a sarokba, ahol azelőtt harmonikázott, és addig ivott, amíg már azt sem tudta, kicsoda. Egyre ritkábban hívták meg egy körre, mert nem volt elég pénze, hogy viszonozza, és a korábban az anyja házába érkező látogatók közül mindössze egyetlen ember maradt, egy férfi az Üdvhadseregtől, akit látszólag nem zavart, hogy Émile mosdatlan vagy másnapos. Felolvasott a Bibliából, tátogott, akár egy tébolyult aranyhal, olyan szavakat, amelyeket Émile-nek soha életében nem volt oka kimondani, mint „bűnbeesés”, „fügefalevél” és „édenkert”.

Ahogy teltek a hetek, Émile elhatározta, hogy felkeresi Isabelle-t, és magyarázatot követel. Odáig jutott, hogy kiderítette, hol lakik, szemben a Cambridge Parkkal, a belváros szélén, de amikor józan volt, inába szállt a bátorsága, amikor meg részeg, nem maradt ereje. Aztán elérkezett az augusztus, a nagy virágkarnevál ideje, és Émile ott találta magát a „virágok csatájának” a napján, amikor az egész sziget az utcákra özönlött, és mindenki felvette a legszebb ruháját, hogy megnézze a felvonulást. A délután jobbik részét a sörsátorban töltötte, csak akkor bújt elő, amikor elfogyott a pénze, és egy rezesbanda élén megérkezett a fő kompozíció. Állt, és nézte, ahogy elhalad előtte az Eiffel-torony mása, amelyet kizárólag piros, fehér és kék papírvirágokból készítettek el, és igyekezett elképzelni a harsona ünnepi zengését meg a gyerekek éljenzését, amikor a felvonulók cukorkát szórtak a tömegbe.

Egy csapat vele egykorú srác egymást lökdöste, amikor két csinos, matrózruhába és szalmakalapba öltözött lány elsétált előttük. Émile úgy érezte, nemcsak süket, hanem láthatatlan is, és hirtelen csak arra vágyott, hogy arccal lefelé heverjen a hátsó hálószoba mocskos pehelypaplanján, ahol azokon a hosszú, lassan araszoló délutánokon szokott, amikor képes volt úgy tenni, mintha mindenki más számára is megállt volna az idő.

Már éppen indulni akart, amikor megpillantotta őket. Isabelle semmit sem változott – krémszínű ruhát viselt, amelyet beráncoltak a derékrésznél –, és egy epres fagylaltot eszegetett, miközben igen szorosan belekarolt egy férfiba, aki őzszínű öltönyben érkezett. A felső ajka fölött dús bajusz díszelgett, amely leginkább egy görény farkára hasonlított. Isabelle még nem vette észre Émile-t, jóízűen kanalazgatta a fagylaltot, mintha nem történhetne semmi, ami tönkretehetné ezt a tökéletes vasárnap délutánt. Odafordult a férfihoz, mondott valamit, mire a férfi elmosolyodott, elővett a zsebéből egy frissen vasalt zsebkendőt, és pajkosan megtörölgette az állát. És akkor Émile nem bírta tovább. Kilépett a tömegből, és odaállt eléjük, mire Isabelle megbotlott, a férje pedig borúsan összevonta a szemöldökét.

– Émile…

Abban a pillanatban, amikor kimondta a nevét, a férfi arcán felgyúlt a felismerés fénye. Végigmérte Émile-t, és intett, hogy álljon félre. Ám ő nem mozdult.

– Nem akarsz bemutatni bennünket? – kérdezte Émile.

Isabelle jegygyűrűje megcsillant a napfényben, izzott és ragyogott. Kis kő volt a közepén, nem hivalkodó, de Émile egy pillanatig nem látott semmi mást. A nő úgy festett, mint aki menten sírva fakad. Kinyitotta, majd újra becsukta a száját, Émile nem tudta, mit mond, de ahhoz elég volt, hogy feltüzelje a férjét, aki előrelépett, és erősen meglökte őt. Résnyire szűkült a szeme. Émile érezte a bűzös leheletét, és a találkozás már csak egyféleképpen végződhetett, ahogyan ezt minden előkelősége ellenére Görényfarok is pontosan tudta. Kisebb tömeg gyűlt köréjük. Nos, hadd nézzenek!, gondolta Émile, majd felemelte az öklét, és a férfi felé lendítette, egyenesen a nevetséges bajuszt célozta meg. De a keze csak a balzsamos nyári levegőbe csapott, mert Görényfarok félrehajolt, így ő megtántorodott, és elesett.

Senki sem segítette fel. A bámészkodók gyűrűje gyorsan megfogyatkozott; elvégre nem volt semmi látnivaló, csak egy újabb férfi, aki túl sok időt töltött a sörsátorban, és megkeseredett az italtól. Amikor Émile feltápászkodott, már csak Isabelle és a férje távolodó alakját látta, ahogyan céltudatos léptekkel igyekeztek „A felvonulás legjobbjai” sátor felé, és ha nem hevert volna előtte a földön egy tócsa olvadó eperfagylalt, úgy hihette volna, hogy mindez meg sem történt.

Néhány nappal később Émile kapott egy levelet. Isabelle kézírását látta a borítékon, és nem csak szavak lehettek benne, mert az alakja szabálytalan volt, kissé kidudorodott. Émile képtelen volt felbontani, a konyhaasztalon hagyta, és kiment az üvegházba dolgozni, ám amikor hazaért, sajnálattal látta, hogy még mindig ott van. Végül, miután az anyja lefeküdt, kibontotta, mire a gyűrű, amelyet Isabelle-nek adott, mályvaszínű selyempapírba csomagolva finoman az asztalra hullott, és a kíséretként érkezett üzenet szenvtelenül kurtának bizonyult:

„Sajnálom.”

Másnap, mielőtt meggyőzhette volna magát, hogy ne így tegyen, Émile bevitte a gyűrűt a zálogházba. Aztán felszállt az első Hermre tartó hajóra, és azzal töltötte a napot, hogy lerészegedett a Mermaid Tavernben, majd a maradékot még aznap este ott hagyta a Cornet Streeten egy teásdobozban, Céline hálószobájának a kandallóján. Előtte sohasem volt nővel, és émelyegni kezdett a gondolattól, hogy eddig Isabelle-nek tartogatta magát, aztán még jobban felfordult a gyomra, amiért fizetett érte, és kihasznált egy olyan szerencsétlent, mint Céline, a himlőhelyes arcával és a kopott hálóingével. Most már ez vagy te, mondta magának keserű elégedettséggel, amikor a sapkáját a szemébe húzva elillant az ajtóban játszadozó gyerekek mellett. Többé nem színlelhetett.

Amikor Émile hazaér, Lettynek semmi nyoma. Maud uzsonnához terít, Stella pedig répát pucol a mosogatónál.

– Hol van anyátok?

Maud megvonja a vállát. Stella beleveti magát a lehetséges magyarázatok hosszú és nagyrészt érthetetlen áradatába. Émile-nek annyit sikerül kivennie, hogy „talán az omnibusz”, „talán késik”, „nem tudom”. Előveszi a papírt, amelyet ő és Corbeille is aláírt, és leteszi az asztal közepére.

– Mi ez? – méregeti Maud gyanakodva.

– Egy szerződés. – Émile érzi, hogy elpirul. Egy biccentéshez meg kézfogáshoz szokott, és a megkönnyebbülés, amiért van munkája, csaknem mindig együtt jár a sértettséggel, amiért alulfizetik. Ám ezúttal nem így van. – Kaptam munkát.

Stella arca felragyog. Maud kétkedve mered rá, ám ekkor kinyílik az ajtó, és Letty beviharzik a konyhába: vörös az arca, mintha futott volna, és néhány hajtincs kiszabadult a csatok fogságából.

– Késett az omnibusz – jelenti be. Elővesz a bevásárlószatyrából egy doboz kekszet, és lerakja a konyhapultra. Elegáns édesség Franciaországból, amelyiknek fodros a széle – Galettes de Normandie, olvassa Émile a dobozán –, és valami megmozdul benne, egy emlék, amely olyan régi, hogy semmivé foszlik, mielőtt felfoghatná.

– Olcsón megkaptam. – Letty jelentőségteljesen a férjére néz, és mond valamit, ami Émile-t rossz színben, őt magát pedig jó színben tünteti fel.

Stella a szerződésre mutat.

– Apa kapott állást!

– Hol? – Letty arca szinte ingerült.

– A francia házban odafent, az Hauteville-en – feleli Émile, és igyekszik a lehető legsemlegesebb hangot választani. – Zöldségeket termesztek majd. Rendben tartom a kertet.

Letty összevonja a szemöldökét. Mond valamit arról a Larch nőszemélyről.

– Ott takarít, nem igaz?

– Házvezetőnő – helyesbít Émile.

– Házvezetőnő! – Letty a szemét forgatja. – És miért éppen te?

– Szerinted talán vissza kellett volna utasítanom?

Letty duzzogva lebiggyeszti az ajkát, és szinte alig láthatóan megrázza a fejét. Felveszi a szerződést, és úgy tesz, mintha tanulmányozná, de sohasem volt túl ügyes az olvasásban, ezért hamarosan feladja. Felkel az asztaltól, és felköti a kötényét, majd vizet forral a tűzhelyen, és valami békességféle telepszik rájuk. Ma valahogyan más a felesége, állapítja meg Émile, miközben nézegeti, más, mégis ismerős. Miközben vacsoráznak, megkérdezi, hová ment délután.

– Dolgozni, utána meg a városba – válaszolja kurtán Letty, majd felszúr egy falat húst a villájára.

Minden családtag más módon árulja el magát, amikor hazudik. Stella megnyalja az alsó ajkát. Maud hetykén csinálja, addig néz farkasszemet az emberrel, amíg csak bír. És Letty… Letty fel-le húzogatja a mutatóujja körmét a hüvelykujja felső ujjpercén, éppen úgy, mint amikor először találkoztak, éppen úgy, ahogyan most.