Fenyvesi Csaba

Felismerési kísérlet a bűnügyekben

Fenyvesi Csaba

Felismerési kísérlet
a bűnügyekben

Budapest, 2023

Szakmai lektor

Prof. Dr. Finszter Géza DSc

A kézirat lezárva 2022. május 26-án.

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Stirling Zsófia

Korrektor: György László

Tördelőszerkesztő: Kőrösi László

A címlapon egy Húsvét-szigeten álló öt moais szoborcsoport látható.

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-845-2 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-846-9 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-847-6

© A szerző, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó helyett – az első felismerés

1. Az ősrobbanástól a modern kriminalisztikáig – a felismerési eljárások története

1.1. A kriminalisztika természettudományos alapjai

1.2. A kriminalisztika történetének fő szakaszai

1.3. A felismerési eljárások története

1.4. Fejezeti sommázat

2. A felismerési szabályok külföldön

2.1. Amerikai Egyesült Államok (USA)

2.2. Egyesült Királyság (UK)

2.3. Kanada

2.4. Németország

2.5. Olaszország

2.6. Szlovénia

2.7. Ausztria

2.8. Svájc

2.9. Szerbia

2.10. Horvátország

2.11. Törökország

3. A felismerési kísérlet összehasonlítása más bizonyítási cselekményekkel

3.1. A felismerésre bemutatás fogalma

3.2. A kihallgatás és a felismerési kísérlet

3.3. A helyszíni kihallgatás és a felismerési kísérlet

3.4. A szembesítés és a felismerési kísérlet

3.5. A bizonyítási és a felismerési kísérlet

3.6. A szemle és a felismerési kísérlet

3.7. Műszeres vallomás-ellenőrzés (poligráf) és a felismerési kísérlet

4. A felismerési kísérlet helye, szerepe a bűnügyi sakkjátszmában

4.1. A helyszíni szemle (az „első csapás”) mint megnyitás

4.2. A nyomozás egésze (a további összes technikai és krimináltaktikai lépés, benne a felismerési kísérlet) – mint középjáték

4.3. A bírósági szakasz (a tárgyalási bizonyítás) – mint végjáték

4.4. Fejezeti sommázat

5. Felismerési kísérlet az Emberi Jogok Európai Bírósága döntéseiben

5.1. Az Emberi Jogok Európai Egyezménye és Bírósága

5.2. Az Emberi Jogok Európai Bírósága felismerési döntései

5.3. Válaszok a fejezet elején feltett kérdésekre

6. Személyfelismerési kísérlet a magyar bíróságok döntéseiben

6.1. Személyfelismerések szabálytalanságok megállapításával

6.2. Személyfelismerések szabálytalanságok megállapítása nélkül

7. Fénykép-, videó-, hang-, tárgyfelismerési kísérlet a magyar bíróságok döntéseiben

7.1. Fényképfelismerések szabálytalanságok megállapításával

7.2. Fényképfelismerések szabálytalanságok megállapítása nélkül

7.3. Videófelvételi felismerést érintő bírósági döntés

7.4. Hangfelismerést érintő bírósági döntés

7.5. Tárgyfelismeréseket érintő bírósági döntések

7.6. A bírósági döntésekből levonható következtetések személy-, fénykép-, videó-, hang-, tárgyfelismerések körében

8. További felismerési hibaesetek és a hibák okai

8.1. Felismerési hibaesetek – konkrét ügyek

8.2. Kriminalisztikai és büntető eljárásjogi hibacsoportok

8.3. A felismerési kísérletek végrehajtási hibái

8.4. A felismeréskor tévedő tanúk

9. A felismerési hibák megelőzésének személyi, metodikai és jogi lehetőségei

9.1. A hibamegelőzés személyi feltétele – a TUSZEHURE lényege

9.2. A felismerési hibák megelőzésének metodikai lehetőségei

9.3. További krimináltaktikai és bizonyítékértékelési javaslataim

9.4. A felismerési hibák megelőzésének jogi lehetőségei – de lege ferenda javaslatok

9.5. Javaslatok a hatékony védelem ellátásához

Zárógondolat

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Magyar nyelvű

Idegen nyelvű

Tárgymutató

Identity Attempt in Criminal Cases

Table of contents

Előszó helyett – az első felismerés

Simon, akit Péternek neveznek és fivére, András a galileai Genezáreti-tó partján rendes halászemberekként éppen hálóikat mosták egy csendes nyári nap délutánján, valamikor időszámításunk szerint 30-ban. Péter egyszercsak megállt, kezei nem mozdultak, a távolból érkező embercsoport irányába szegeződött tekintete. „Ő az!” – mondta testvérének. Csak ennyit, nem többet, és szemét nem vette le a távoli, fehér ruhás fiatalemberről és a körülötte nyüzsgő, számára homályossá váló embertömegről.

„Kicsoda?” – kérdezte András értetlenül, kíváncsian.

„Ő! Biztosan tudom! Látom, érzem, és hiszem is. Ezer közül is megismerném!”

Jézus, miután Heródes elfogatta és bebörtönözte az őt bíráló Keresztelő Szent Jánost, elhagyta Júdeát és visszatért Galileába. Názáretből a tenger menti Kafarnaum városába költözött. Ekkortájt harmincadik esztendejében járt, és már nyilvánosan tanított. Miután Péter határozottan felismerte, Jézus beszállt a bárkájába, és onnan is prédikált. Majd a szegényes fogásról panaszkodó testvéreket arra buzdította, hogy evezzenek ki és vessék ki a hálóikat. Azok alig dobták be hálójukat a vízbe, mindjárt annyira megtelt fickándozó halakkal, hogy már-már szakadozni kezdett.[1]

Péter (Simon) nem tévedett. Helyesen ismerte fel az isteni tanokat hirdető názáreti Jézust, annak ellenére, hogy még nem is látta korábban. Mégis olyan karizmatikus volt a személyisége, hogy érzésből, hitből táplálkozott a valódi tudása, az egyszerű halász felismerő képessége.[2]

Vajon elég-e napjaink főbenjáró bűnöktől sem mentes világában a felismerőknél a hit ahhoz, hogy helyesen válasszák ki, nem a Messiást, hanem a valódi bűnelkövetőt? Akit persze sokszor annyira vágynak a kriminalisták (felderítők, nyomozók), mint a Messiást. „Csak legyen már meg! Csak jelenjen már meg!” – fohászkodnak egy-egy súlyos bűneset – energiát, idegeket, időt nem kímélő – nyomozásában. Legalább „jöjjön el” egy potenciális gyanúsított, akit megmutathatunk a sértetti Pétereknek, Andrásoknak. Hogy választhassanak az embertömegből, hogy kimondhassák, rámutathassanak: „Ő volt az!”.

Kimondhatjuk: nem elég a hit. Nem elég, hogy „azt hiszem” ő volt. A hit, a sejtés, a bizonytalanság nem elég. A bizonyosság kell. Főleg a múlt megismeréséhez, annak pontos, tükörhű feltárásához, rekonstrukciójához.[3]

Ennek egyik mozzanata lehet a felismerési processzus, amelynek elhibázása, a téves kiválasztás justizmord végkimenetellel is járhat. Éppen ezért elemi érdeke minden jogtudósnak, kutatónak, jogalkalmazónak az intézmény alapos elméleti és gyakorlati ismerete (és fejlesztése), a hozzá kötődő hibaokok feltárása, a megelőzési metódusok, a precíz jogi keretek kimunkálása. Ezen – a monográfia irányaiként is meghatározható – célok elérésében segíthet a kriminális múlt megismerésének tudománya, a kriminalisztika. Lássuk tehát a következő fejezetben ennek történetét, fejlődési szakaszait, hogyan jutottunk el a felismertetési metódus kidolgozásához, alkalmazásához.

1. Az ősrobbanástól a modern kriminalisztikáig – a felismerési eljárások története

A fejezet bevezetéseként előrebocsátom, hogy a Föld keletkezésével foglalkozó tudósok körében általánosan elfogadott nézet, hogy körülbelül 13-14 milliárd évvel ezelőtt zajlott le az ősrobbanás, amely létrehozta az univerzumunkat, benne az anyagot, energiát, teret és időt. Ezen alapelemek története a fizika.

Néhány százezer év alatt az anyag és energia összetett struktúrákká, atomokká, majd molekulákká kezdett összeállni. A kölcsönhatásaik vizsgálatára alakult ki a kémia.

Abban is egyetértenek a természettudósok, hogy körülbelül 3,8-4,6 milliárd évvel ezelőtt létrejött Földnek nevezett bolygón „bizonyos molekulák elkezdtek különösen nagy és bonyolult szerkezeteket, úgynevezett organizmusokat alkotni. Az organizmusok története a biológia.”[4]

A körülbelül 70-100 ezer éve kialakult emberi lény, a Homo sapiens mintegy 12 ezer éve kezdett el letelepedni, tudatosan mezőgazdasággal, állattenyésztéssel, lakótérépítéssel foglalkozni, amely megteremtette (szükségszerűen hozta magával) a matematika alapjait.

1.1. A kriminalisztika természettudományos alapjai

Bevezetésemben máris rámutattam arra a négy fő alaptudomány- vagy „anyatudomány”-területre,[5] amelyek eredményei nélkül ma sem létezhet fejlett, modern kriminalisztika, és amelyek fejlődési periódusai, állomásai nyomatékosan hatottak a (globális) kriminalisztika történetére is, amelyet a következő alcím alatt taglalunk. Ezek:

a)a fizika,

b)a kémia,

c)a biológia,

d)a matematika.

Csak néhány szó az alaptudományok és a kriminalisztika (mint legfőképpen a bűnfelderítés, bűnüldözés tudományának) kapcsolatáról.

Ad a) Az élettelen anyagi világ változásaival foglalkozó fizika legfőképpen a tárgyi bizonyítékok előtérbe kerülésével értékelődött fel a kriminalisztika számára. A modern krimináltechnikai eljárások java része fizikai ismereteken alapul. Gondoljunk csak a felületi és térbeli, látens és látható (latent and patent) eszköz-, láb-, gépjármű- és fegyvernyomokra. De pontos adatokkal, mérési eredményekkel szolgálhat egyes anyagmaradványok körében is, például az anyagösszetétellel kapcsolatban. A fizikusok munkáját segíti az optikai eljárásokban a rendkívül fejlett mikroszkópia, amely az elektronmikroszkópok korában már lehetővé teszi a szub- (nano) mikroszkopikus vizsgálatokat is. Fizikusok találmányai az anyagmaradványok vizsgálatára az infravörös, az ultraibolya és lézerfény, a spektrográfiai, a neutronaktivációs módszer alkalmazása, csakúgy, mint a röntgenfluoreszcencia-, röntgenmikrostruktúra-analízis és a bűnügyi fényképezés, videózás, napjainkban a drónok (alap) módszertana is.[6]

Ad b) A hagyományos kémiai vizsgálatok (például toxikológiaiak) mellett korunkban jelentősen megnőtt a mikrokémiai (anyagmaradvány-) vizsgálatok szerepe. Egyre szaporodó számú kromatográfiai módszer ismeretes, amelyeket általában elválasztási eljárásoknak neveznek, és amelyek lehetővé teszik a precíz molekulasúly megállapítást. Továbbra is léteznek a toxikológiai vizsgálatok, amelyek mind a szervetlen, mind a szerves mérgeket egyaránt kimutatják, többek között – az alkohol mellett – a (természetes és mesterséges) kábítószereket.

Kémiai módszereket alkalmaznak még metallográfiai, illetve okmány-,[7] tűz- és robbantásos[8] vizsgálatoknál.

Ezen módszerekről és lehetőségekről a kriminalistáknak is fogalmat kell alkotni, annak érdekében, hogy tisztában legyenek azzal, mire irányulhat az esetleges szakértői kérdésfeltevésük, hol vannak a forenzikus kémia (forensic chemistry, chemical criminalistics)[9] határai napjainkban. (Ezen ténytudásnak egyébként az egyes társadalomtudományok eredményeire építő kihallgatásokban, így a felismertetési eljárásban is jelentősége lehet.)

Ad c) A biológia – mint az életfolyamatok tudománya – nélkül nem is beszélhetnénk modern kriminalisztikáról. Gondoljunk csak a vérrel mint anyagmaradvánnyal kapcsolatos tudományos felfedezésekre. A tudományág fejlődése napjainkban is töretlen. A felfedezések száma és minősége egyre több új területet nyit meg számára. Nem csak az orvostudományt táplálja, hozzátartozik a botanika, amely a növényekkel, pollenekkel (palinológia), spórákkal, a zoológia, amely az állatokkal és az antropológia, amely az emberekkel foglalkozik. Kiemeljük még, hogy az öröklésbiológia, a genetika és a mikrobiológia, köztük kiemelten a DNS-vizsgálatok, olyan különös szakterületek, amelyek az utóbbi évtizedekben dinamikus fejlődésen mentek keresztül (elhalványítva például a hagyományos szerológiát), és amelyek a jövőben is nagy szolgálatot tesznek a kriminalisztikának a „néma tanúk” az emberi-állati-növényi anyagmaradványok „vallatásával”.

Ad d) A matematika mint napjainkban tudományalapként megjelölt ismerethalmaz nem előzmény nélküli a bűnüldözés tudományában. Az 1950-es években – amikor még informatikáról nem is beszélhettünk – már külön kötet készült az amerikai kriminalisták számára,[10] amelyben ecsetelték a rendőrmatematika alkalmazási lehetőségeit a felderítő munkában. Hazánkban is eljutottunk oda, hogy megélénkültek a Bayes-módszer (hálóanalízis) magyar kutatásai,[11] és kellően intenzív a kapcsolat a matematikából kinőtt informatikával (illetve a fizikára is alapozó mérnöki ismeretekkel) is. Kimondhatjuk, hogy az elmúlt két évtized tendenciózus fejlődése révén önálló ággá vált az informatika, olyannyira, hogy nélküle modern kriminalisztika a 21. században már nem is igazán létezhet. Szerepe, jelentősége világos és egyértelmű a kriminalisztikai szempontból releváns adatok tárolásában, rendszerezésében és az azonosítási (individualizálási) folyamatokban. (Például az arcfelismerésekben is, amelyről később értekezem részletesebben.)

Mind a krimináltechnika, mind a krimináltaktika hasznosítja a matematika eredményeit, egyúttal saját módszertanával segítséget nyújt az informatikai fejlesztésekhez is.[12]

Nem lehet nem szólni az úgynevezett második generációs bizonyítékok[13] körébe illeszkedő digitális adatok jelentőségéről, valamint a kibernetika mint a számítógépek, automatikus berendezések, komplex szerkezetek, rendszerek vezérlésének és működtetésének elméletével és gyakorlatával foglalkozó (alapvetően a matematika eredményein felépült) tudományterületről. Mindkettő napról napra újabb és újabb hasznosítható bizonyítékokat, illetve kutatási eredményeket produkál a tényfürkésző kriminalisztika (a gyakorlati bűnüldözés) számára.

1.2. A kriminalisztika történetének fő szakaszai

Felfogásom szerint két fő szakaszra bontható a kriminalisztika múltja. A vízválasztó a 19. század közepe. Jelen kötetemben az ezt megelőző időszakot nem veszem górcső alá, mivel azt korábbi, a kriminalisztika tendenciáiról szóló monográfiámban már megtettem.[14] A második szakasz – amelyről csak röviden szólok – kezdete Ludwig Hugo Franz von Jagemann (1805–1853) Handbuch der gerichtlichen Untersuchungskunde (Kézikönyv a bűnügyi vizsgálattanhoz) című 1838-as,[15] illetve Hans Gross 1893-as Handbuch für Untersuchungsrichter als System der Kriminalistik (Kézikönyv a vizsgálóbírák számára, mint a kriminalisztika rendszere) című kötetéhez kapcsolható.[16]

Nem véletlen az akkori megjelenésük, az időzítésük. A természettudományok fejlődésének következményeként ekkortól illeszthetjük a kriminalisztika szó elé a „modern” kifejezést. (És hagyhatjuk el a „tradicionális” jelzőt.) Amivel éppen arra kívánok utalni, hogy ezt megelőzően, az emberiség történetében nem igazán beszélhettünk (természet-) tudományos ismeretekre épülő, tisztességes és valósághű tényfelderítésre irányuló emberi tevékenységről. Éppen erre a 19. századi időszakra esik az a korszak, amikor végérvényesen, elvi éllel kimondatott, hogy nem tartható fenn a bizonyítékok királynőjének tartott beismerő vallomás előtérbe helyezése, mert amögött kényszervallatás, tortúra (annak ezerféle szörnyűséges változata) húzódhat meg. Ami pedig az ókortól egészen a feudális kor végéig, a felvilágosodás eszméinek elterjedéséig jogilag szentesített és rendszeresen használt eszköze volt a ténykutatóknak. A legnagyobb felvilágosodáskori gondolkodók, a francia Montesquieu, Voltaire, Descartes, Diderot, az olasz Beccaria, a német Thomasius munkásságának köszönhetően egész Európában büntetőjogi, ezen belül eljárásjogi reformok söpörtek végig. A tortúra: istenítéletek és próbák, például bírósági párbaj (judícium pugnae), forróvízpróba (judícium aquae ferventis), tűzpróba (judícium ignis), keresztpróba (judícium crucis) eltörlésével párhuzamosan eltörölték a terhelti vallomástételi kényszert is, és bevezették a bizonyítékok szabad mérlegelésének elvét, amelyben már a tanúvallomások sem álltak kiemelkedő helyen, mert azok igazságtartalma is megkérdőjeleződött; a tévedési lehetőségeket már akkoriban kezdték felismerni a tudományok művelői. Mindezek kiindulópontok, alapfeltételek voltak ahhoz, hogy az eljárás alá vont tanúk (személyi) vallomásán kívüli bizonyítékokat keressenek a hatóságok, vagyis speciális természettudományos ismereteken és tapasztalati tényeken alapuló nyomok és anyagmaradványok, a tárgyi bizonyítékok, mint „objektív tanúk”, mint az induktív gondolkodásra épülő kriminalisztikai gondolkodás kiindulópontjai, adatforrásai lépjenek reflektorfénybe. És amelyek pártatlan szakértői vizsgálata adja meg az alapvető (releváns bűnügyi) ténykérdésekre – az egyszerű gyanúból (sejtésből, verzióból) eljutva a bizonyosságig – a válaszokat.

Ezáltal a modern kriminalisztika története mindig a közvetett bizonyítékok (állandó, napjainkban is tartó) fejlődésének (megindulásának, kiszélesedésének, minél inkább kiteljesedésének) története is egyúttal.[17]

1.3. A felismerési eljárások története

Napjainkig a felismerések processzusa mindig személyekhez kötődött. Éppen ezért nem csodálkozhatunk, hogy a rabszolgatartó ókori államokban csak szabad emberektől fogadták el külön kontroll nélkül a kiválasztást, ám – kivételesen, ha más nem állt rendelkezésre – a rabszolgától kapott vallomást, felismerést mindig kínvallatással ellenőrizték.[18] Ha pedig ennek egy szabad ember ellentmondott, akkor el sem fogadták, semmisnek tekintették.

Az ókori Görögországban a felismertetés kizárólag a bíróság előtt zajlott, és inkább szembesítésjellegű bizonyításról beszélhetünk, hiszen a tanú az eljárás összes résztvevője előtt kellett hogy a személyt vagy tárgyat felismerje. A filozófusok már ekkoriban is foglalkoztak annak kérdésével, hogy hogyan lehetne a tanú ezen bizonytalan helyzetéből fakadó hátrányokat és így a téves vagy hamis tanúskodás kérdését megoldani.

A Római Birodalomban (i. e. 2. század – i. sz. 5. század), a korai rabszolgatartó államokhoz hasonlóan, nem volt hitele egy rabszolga szavának. A tulajdoni viszonyokat tükrözően a kihallgatást és a felismertetést a rabszolga gazdája végezte, hatósági személyek jelenlétében.

A középkorban a beismerés mindenáron és minden módon való megszerzése szinte szükségtelenné tette a tanúvallomásokat, a felismeréseket. Az a vallomás, választás értékelődött fel, ami terhelő volt az eljárás alá vontra – legfeljebb eskü alatt hallgatták ki őket, s csak abban az esetben nem értékelték a rajtuk keresztül szerzett bizonyítékot, ha az nem a perbe fogott bűnösségére mutatott.

Magyarországon már Szent István korától maradtak fenn írásos emlékek arról, hogy létezett valamiféle felismertetési módozat. Azért is fogalmaztam így, mert a mai terminológiát nem használták. Sőt, gyakran egyáltalán semmilyen kifejezéssel nem illették az ilyen jellegű bizonyítást. A korabeli szabályozásban nem találunk részleteket, ám a köztudatban ismert volt, hogy ha valakit sérelem ért vagy jelen volt, mikor az történt – az igazságszolgáltatást elősegítendő – rámutatott a bűnösre. Tehát az eljárási szabályokat ebben az esetben a szokásjogban kell keresnünk, tételes jogi szabályozás pusztán a tanúságtételek értékelésére született.[19]

Kálmán királyunk elrendelte, hogy „a tanút kihallgatása előtt meg kell gyóntatni”, és hogy „azt, ki valótlanul vallott, tanúságtételre többé ne bocsássák”.[20] Részletesebb rendelkezések a tanúk kihallgatásáról törvényeinkben csak a communis inquisitio behozása, vagyis a 14. század közepe óta találhatók.[21]

A Kálmán Király Dekrétomainak Első Könyvében foglalt rendelkezések (szabályok) leképezték a korabeli társadalmi viszonyokat: minél magasabb társadalmi osztályból való a tanú, a vallomása annál nyomatékosabban értékelendő a bíróság részéről. A bizonyításban – a középkor szokásainak megfelelően – Magyarországon is alkalmazták a kínvallatást. Akkortájt az osztrák törvények tekintélye uralkodott: nem véletlen, hogy III. Ferdinánd büntető rendtartását, az 1656-os Landgerichtsordnungot Praxis Criminalis néven a magyar törvénytárhoz csatolták. Elmondható az is erről a korról, hogy az inkvizítórius szemlélet nem tudta teljesen kiszorítani a vádeljárást.[22]

A nyomozó eljárás szükségszerű következményeként kiemelkedett a vádlotti vallomás jelentősége. A hatóságok – köztük a bíró – fő feladatnak tartották a vádlott beismerésre bírását. Még a kínvallatás király általi megszüntetése után is alkalmaztak böjtöltetést, verést a megvallás kikényszerítésére.[23]

A középkori bizonyítási eszközök, így az istenítéletek, párbajok, eskük eltörlése előmozdította a tanúvallomások gyakoribb felhasználását. Eskü alatt vallott két tanúvallomást már teljes bizonyító erejűnek értékeltek, és elkezdődött a tanúk egyenlőként kezelése, hiszen szavahihetőségük már nem társadalmi helyzetükhöz kötődött.[24]

A 18–19. századi inkvizítórius felfogás a felismertetést a szembesítés egyik kategóriájának tekintette. A real-confrontatio személyek vagy tárgyak fel- vagy bemutatását jelentette felismerés, személyazonosság megállapítása céljából.[25] Kezdetben a tanúszerzésre korlátozódott, majd az emberi megismerés módszereinek fejlődésével kiegészült a tárgyi bizonyítással. A perjog a szembesítésnek az alábbi kategóriáit állította fel:

a)személyes szembesítés (personalis confrontatio);

b)virtuális szembesítés: ellentmondó állítások, vallomások felolvasása (confrontatio);

c)tárgyak vagy személyek fel- vagy bemutatása felismerés, személyazonosság megállapítása céljából (real-confrontatio).[26]

A real-confrontatio már Mária Terézia 1768-ban kibocsátott büntetőkódexében, a Constitutio Criminalis Theresianaban is megjelent, mint „a gyanúsított személyére vonatkozó bizonyosság” meghatározása. Olyankor, ha a gyanúsított kilétét illetően kétség merült fel, illetve a bűntárgyak felmutatása, a felismertetés szükségessé vált a sértett, a tanú vagy a gyanúsított előtt.[27]

Sor kerülhetett bírói szemlére is, abban az esetben, ha a bíróság is szemügyre kívánta venni az adott tárgyat.

A Constitutio Criminalis Theresiana 35. § 14. pontja utal arra is, hogy a bűntett elkövetésére felhasznált tárgyak (például szerszámok, fegyverek stb.) lényeges indíciumként szolgálhatnak és felmutatásuk vagy bemutatásuk alkalmas lehet akár a beismerés elérésére, akár a harmadik személynél az eskü alatti vallomás megtételére.

A 19. században a személyek és tárgyak felismertetése továbbfejlődött, kiegészült számos pszichológiai elemmel és egyre jelentősebb szerepet játszott a bizonyítási eljárásban.[28] A bűnvizsgálat újszerű rendjét az 1843. évi büntetőtörvény-javaslatok fogalmazták meg. Elsőként határolódtak el a perbeli vizsgálódás feudális modelljétől. Annak ellenére, hogy nem léptek hatályba, érdemes megemlíteni, hogy 9 alcímében 156 szakaszában hogyan érintette a felismertetést.

A javaslatok a felismerésre bemutatás szabályait a 117. és a 170. §-okban jelölték meg szó szerint:

„117. §. A holt-test, mielőtt felbonczoltatnék, olly személyeknek, kik a meghalálozottat ismerték, és a vádlottnak megismerés végett előmutatandó lészen, de a melly előmutatás úgy történjék, hogy minden kísérletek, és vallomásra való reá beszélések (suggestiok) a lehetőségig elkerültessenek.

170. §. Midőn a tanú elejébe személyek, vagy dolgok megismerés végett terjesztetnek, azoknak pontos leírására, és minden megkülönböztető jeleik előadására előlegesen felszólítandó. Olly esetekben továbbá, hol a tévedés vagy csalódás legkisebb gyanújától tarthatni, még ezen felül kötelességében áll a bűnvizsgáló bírónak, a megismerendő személlyel vagy dologgal egyetemben a tanú elejébe még más, ahhoz a fő megismertető jelekben hasonló személyeket vagy dolgokat is – ha lehetséges – előállítani, hogy az illetőt közülök ön maga kiesmerje.”[29]

Látható, hogy a 170. § alapján személy- és tárgyfelismerésről is beszélhetünk. A felismerésre bemutatást megelőzte egy előzetes kihallgatás, amely során az érintett személynek (tanúnak) nyilatkoznia kellett arról, hogy a kérdéses személy vagy tárgy milyen főbb ismertetőjegyekkel rendelkezett. Kétség esetén a bűnvizsgáló elrendelhette, hogy hasonló tulajdonságú személyek vagy tárgyak közül történjen a kiválasztás.

A személyek együttes bemutatása mellett hasonlóan zajlott a tárgyak, tárgyi jelenségek szembeállítása is. Ennek célja egyrészt az akarathajlítás, vagyis a gyanúsított szembeállítása tettének tárgyi következményeivel, illetve a sértett, tanú vagy gyanúsított előtt a bűntárgyak felmutatása felismerés érdekében.[30]

A 117. § szerint holttest felismertetésére is sor kerülhetett olyan személyek esetében, akik ismerték az elhalálozottat. Ebben a szakaszban rögzítették a befolyástól való mentesség követelményét is.

A konkrét real-confrontatiós szabályok között olvashatjuk az alábbiakat:

a)a tanú előzetes kihallgatása a felismerendő személy (vagy tárgy) ismertetőjegyeire nézve;

b)a felismerendő személy (vagy tárgy) tényleges szembeállítása;

c)a felismertetés olyan módon történő megszervezése, hogy a tanú előtt a felismerendő személyt (vagy tárgyat) ne egyedül, hanem „fő megismertető jelekben” hasonló személyekkel (vagy tárgyakkal) együtt mutassák fel – ha fennáll a tanú részéről a tévedés legkisebb gyanúja.

Az 1872-es úgynevezett Sárga könyv[31] 53. §-ában fedeztem fel egyetlen felismerésre utaló, szembesítéssel egybekötött bekezdést.

„Ha vádlott vallomása eltérő a bűntársak vallomásától, vagy a sértett fél, vagy valamelyik tanú nyilatkozatától, a vizsgálóbíró a szembesítést elrendelheti ugyan, de csak azon esetben: ha ez a vizsgálat sikeres folytathatása végett, különösen pedig, ha az valamely személy azonosságának megállapítása végett szükséges.”

Az 1896. évi XXXIII. törvénycikk (a Bűnvádi perrendtartás, a továbbiakban Bp.) a felismertetést a kihallgatáshoz köti, önállóan nem nevesíti.[32] Három szakaszban utal a tág értelmű szembesítésre, latinul recognitióra:

„136. § Oly tárgyak azonosságának megállapítása czéljából, melyek a bűncselekménnyel összefüggésben állanak, vagy a terhelt ellenében bizonyítékul szolgálhatnak; a terheltet részletes leírásukra kell felszólítani és azután elismerés végett meg kell őket a terheltnek mutatni, illetőleg ha a felismerendő tárgyak a bíróság elé nem szállíthatók, a terheltet hozzájuk kell vezetni.

213. § Ha a vallomással valamely személy vagy tárgy azonossága állapítandó meg, a tanú ezeknek leírására szólítandó fel; a személy vagy tárgy csak ezután mutatandó meg neki.

310. § Ugyancsak az elnök teljesíti a nézete szerint, vagy a törvényszék határozata folytán szükséges szembesítéseket és mutatja fel ama tárgyakat, a melyeknek azonossága megállapítandó.

Nyomot hagyó körülményre vonatkozó kihallgatás esetén a tanú arra a helyre vezethető, a hol a nyomok vannak vagy voltak.”[33]

Tárgyak szembeállítása hasonló körülmények között történt. A cél azonban általában nem pusztán a tárgy azonosítása volt, hanem inkább az elkövető szembesítése saját tettének következményeivel. A bűntárgyak felmutatása felismerés céljából a bíróságon is történhetett bírói szemle keretében.[34]

Itt emelem ki azt a jogtörténeti tényt, hogy a Bp. már külön paragrafusokban tárgyalta a szoros értelmű szembesítés (confrontatio) szabályait:

„138. § A terhelt más terhelttel vagy tanúval a nyomozás és a vizsgálat folyamán is szembesíthető, ha egymástól lényegesen eltérő vallomást tettek és az ellentmondást nem lehet másképpen tisztába hozni, vagy ha alaposan kell tartani attól, hogy a főtárgyaláson a szembesítés nem fog megtörténhetni. Egyidejűleg csak két terhelt, illetőleg csak a terhelt és egy tanú szembesíthetők.

214. § Szembesítésnek rendszerint csak a főtárgyaláson van helye.

Ha azonban a terhelt és a tanú, vagy a tanuk egymás között eltérőleg vallanak s az ellenmondás másként nem hozható tisztába, vagy ha alaposan lehet attól tartani, hogy a szembesítés a főtárgyaláson nem történhetik meg, a terhelt és a tanú vagy tanúk a nyomozás vagy a vizsgálat alatt is szembesíthetők egymással. Kettőnél több egyén egyidejüleg és egynél több körülményre nézve egyszerre nem szembesíthető egymással.

A 205. § 1. pontjában említett hozzátartozók, még ha önként tettek is tanúságot, a terhelttel nem szembesíthetők, hacsak ez maga nem kívánná.

309. § Ha a vádlott és a tanú, vagy a tanúk egymás között valamely lényeges körülményre nézve eltérő vallomást tesznek, szembesítésök eszközlendő.”

A tárgyak felmutatására és a szembesítésre a főtárgyaláson került sor. A terheltek nemcsak más terheltekkel, illetve a tanúk nemcsak a tanúkkal, hanem a terheltek és a tanúk egymással is szembesíthetőek voltak.[35] A szembesítés kérésre történő elrendelése a terheltek védelmi érdekeinek biztosítását volt hivatott szolgálni, amennyiben annak teljesítése nem ütközött akadályba.

A 20. században elsőként megszületett (szocialistának titulált) büntetőeljárási kódex, az 1951. évi III. törvény nem említi a felismerésre bemutatást, még a kihallgatások között sem. Jellemzően a kriminalisztika-tankönyvek boncolgatták ezt a cselekményt és adtak hozzá krimináltaktikai ajánlásokat.[36]

Ugyanez mondható el a következő büntetőeljárást szabályozó 1962. évi 8. sz. törvényről. Még mindig hiába keressük az önálló felismerésre bemutatást, miközben a gyakorlatban rendszeresen alkalmazták a nyomozó hatóságok.[37]A 60-as évek végén egyre erősödtek a jogelméleti követelések a valós, megjelenített törvényi szabályozásra. Kiemelek a követelő hangok közül kettőt, elsőként Lipovszky Jánosét, aki megfogalmazta:

„Az új büntetőeljárási törvényekben mind több olyan nyomozási cselekmény kerül szabályozásra, amely azelőtt csak a kriminalisztikai tankönyvekben szerepelt (felismertetés, nyomozási kísérlet, helyszínelés, körözés, kihallgatás stb.) és a krimináltechnika fejlődésének eredményei is szót kérnek a törvénykönyv alapján.”[38]

Ám szükségét érezte a változásnak Gödöny József is, aki monográfiájában kifejtette:

„A hazai vonatkozásban indokolt lenne a nyomozási gyakorlatban kialakult és bevált intézmények törvényi szabályozása, illetőleg a meglévő intézmények továbbfejlesztése.

A szocialista törvényességnek jobban megfelelne az a helyzet, ha a gyakorlatban széles körben alkalmazott olyan eljárások, amelyek eredményeként bizonyítékok keletkeznek a bűnügyekben, az eljárási törvényben és ne utasításokban lennének szabályozva (pl. felismerésre bemutatás).”[39]

A fenti jogtudományi törekvések 1973-ban eredményt értek el. Az 1973. évi I. törvényben alapelvként érvényesült, hogy „a valóságnak megfelelő tényállás felderítése érdekében haladéktalanul meg kell tenni minden törvényes és célszerű intézkedést”.[40] Szót érdemel az is, hogy a bizonyításról szóló 4. fejezetben a törvény megengedte védő jelenlétét a bizonyítási eljárásoknál, így az immár külön nevesített felismerésre bemutatásnál is.

„134. § (3) A gyanúsított, a védő és a sértett jelen lehet a szakértő meghallgatásánál, a szemlénél, a helyszínelésnél, a bizonyítási kísérletnél és a felismerésre bemutatásnál. A felsoroltak értesítése mellőzhető, ha a késedelem veszéllyel jár. Az értesítést mellőzni kell, ha ennek következtében a tanú zártan kezelt adatai a gyanúsított, a védő és a sértett előtt ismertté válnának.

(4) Aki nyomozási cselekménynél a (3) bekezdés értelmében van jelen, indítványt terjeszthet

elő és észrevételt tehet.

(5) Azoknál a nyomozási cselekményeknél, amelyeken a védő jelen lehet, a védő mellett vagy helyetteseként ügyvédjelölt is jelen lehet.

135. § (1) A nyomozó hatóság a szemle, a helyszínelés, a bizonyítási kísérlet, a felismerésre bemutatás, a lefoglalás, a házkutatás és a motozás végrehajtásánál, valamint az írni-olvasni nem tudó személy kihallgatásáról felvett jegyzőkönyv ismertetésénél a terhelt, védője, valamint a szemlével érintett személy, továbbá a lefoglalást, a házkutatást, a motozást elszenvedő személy, továbbá az írni-olvasni nem tudó személy indítványára – elháríthatatlan akadály kivételével – hatósági tanút alkalmaz. Erre az érdekeltet figyelmeztetni kell. A hatósági tanú igazolja annak a nyomozási cselekménynek a lefolyását és eredményét, amelynél jelen volt.

(2) A nyomozási cselekmény előtt a hatósági tanút a jogairól és a kötelességeiről fel kell világosítani. A nyomozási cselekményt úgy kell lefolytatni, hogy azt a hatósági tanú nyomon követhesse. A hatósági tanú a nyomozási cselekményre észrevételt tehet.

(3) Hatósági tanúként olyan, lehetőleg érdektelen személyt kell igénybe venni, aki képes érzékelni és igazolni a nyomozási cselekmény elvégzését. Nem lehet hatósági tanú az eljáró ügyész, a nyomozó hatóság tagja; az eljáró ügyészség vagy nyomozó hatóság alkalmazottja csak akkor lehet hatósági tanú, ha más személy igénybevételének elháríthatatlan akadálya van.

(4) A hatósági tanúként közreműködésre senki sem kötelezhető.

(5) A nyomozási cselekményről készült jegyzőkönyvben fel kell tüntetni a hatósági tanú nevét, lakcímét, érdektelenségét vagy esetleges érdekeltségét. Ha a hatósági tanú az ügyészség, illetve a nyomozó hatóság alkalmazottja, a lakcíme helyett a munkakörét, illetve beosztását kell feltüntetni. Ha a nyomozási cselekmény során a hatósági tanú észrevételt tett, a jegyzőkönyvben

ezt is fel kell tüntetni.

(6) A tanú költségére vonatkozó rendelkezéseket a hatósági tanúra is alkalmazni kell.”

A bizonyítás eszközei között pedig önállósította a felismertetést:

„61. § (1) A bizonyítás eszközei különösen a tanúvallomás, a szakvélemény, a tárgyi bizonyítási eszköz, az okirat, a szemle, a helyszínelés, a bizonyítási kísérlet, a felismerésre bemutatás és a terhelt vallomása.

(2) Az eljárás során fel lehet használni a bizonyítás olyan eszközeit is, amelyeket az arra illetékes hatóságok – a törvényben meghatározott feladataik teljesítése során – a büntetőeljárás megindítása előtt szereztek meg.

(3) A bizonyítás eszközeinek nincs előre meghatározott bizonyító ereje.

(4) A kétséget kizáróan nem bizonyított tényt a terhelt terhére értékelni nem lehet.”

Konkrétan a felismerésre bemutatásról kinyilvánította:

„86. § (1) A terheltnek vagy a tanúnak személyt vagy tárgyat felismerés céljából be lehet mutatni.

(2) Azt, akitől a felismerés várható, előzetesen ki kell hallgatni arról, hogy a kérdéses személyt vagy tárgyat milyen körülmények között észlelte, és miről ismerné fel.

(3) A személyt vagy a tárgyat olyan körülmények között kell bemutatni, amely a terhelt vagy a tanú befolyásolását kizárja.

(4) Ha a tanú védelme szükségessé teszi, a felismerésre bemutatást úgy kell végezni, hogy a felismerésre bemutatott személy a tanút ne ismerhesse fel, illetőleg ne észlelhesse. Ha a tanú személyi adatainak zárt kezelését rendelték el, erről a felismerésre bemutatásnál is gondoskodni kell.”

A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény, amely 2003. július 1-jén lépett hatályba, a felismerésre bemutatást a bizonyítási eljárások között szabályozta két (tovább részletező, pontosító) szakaszban:

„122. § (1) A bíróság, illetőleg az ügyész felismerésre bemutatást rendel el és tart, ha az személy vagy tárgy felismerése céljából szükséges. A terheltnek vagy a tanúnak felismerésre legalább három személyt vagy tárgyat kell bemutatni. A terheltnek vagy a tanúnak – ha más lehetőség nem áll rendelkezésre – felismerésre személy vagy tárgy fényképen, illetőleg más adathordozón rögzített kép-, illetőleg hangfelvétele is bemutatható.

(2) A felismerésre bemutatás előtt azt, akitől a felismerés várható, részletesen ki kell hallgatni arról, hogy a kérdéses személyt vagy tárgyat milyen körülmények között észlelte, milyen kapcsolata van vele, milyen ismertetőjeleiről tud.

(3) Személyek bemutatása esetén az ügytől független és a felismerést végző által nem ismert, továbbá a kérdéses személlyel a fő ismertetőjegyekben megegyező tulajdonságú – így különösen vele azonos nemű, hasonló korú, testalkatú, bőrszínű, ápoltságú és öltözetű – személyeket kell a kérdéses személlyel egy csoportba állítani. Tárgyak bemutatása esetén a kérdéses tárgyat hasonló tárgyak között kell elhelyezni. A kérdéses személynek vagy tárgynak a csoporton belüli elhelyezkedése a többitől jelentősen nem térhet el, és nem lehet feltűnő.

(4) A bemutatást több felismerő személy esetében is külön-külön, egymás távollétében kell végezni.

(5) Ha a tanú védelme szükségessé teszi, a felismerésre bemutatást úgy kell végezni, hogy a felismerésre bemutatott a tanút ne ismerhesse fel, illetőleg ne észlelhesse. Ha a tanú személyi adatainak zárt kezelését rendelték el, erről a felismerésre bemutatásnál is gondoskodni kell.[41]

123. § (1) A bizonyítási kísérletre és a felismerésre bemutatásra a szemle szabályait értelemszerűen alkalmazni kell.

(2) A bíróság, illetőleg az ügyész a szemle, a bizonyítási kísérlet és a felismerésre bemutatás tartásához a nyomozó hatóságot is igénybe veheti. A nyomozó hatóság a bíróság utasításait határidőre teljesíti.

(3) A szemlét, a bizonyítási kísérletet és a felismerésre bemutatást – ha az ügyész másképp nem rendelkezik – a nyomozó hatóság is elrendelheti, és tarthatja.

(4) A terhelt, a tanú, a sértett és más személy a szemlének, a bizonyítási kísérletnek és a felismerésre bemutatásnak köteles magát alávetni, a birtokában levő tárgyat a szemle, a bizonyítási kísérlet, illetőleg a felismerésre bemutatás céljából köteles rendelkezésre bocsátani. E kötelezettségek teljesítésére a terhelt kényszeríthető, a sértett és más személy pedig rendbírsággal sújtható.

(5) A szemle, a bizonyítási kísérlet és a felismerésre bemutatás lefolyását rendszerint kép- vagy hangfelvevővel, vagy egyéb berendezéssel rögzíteni kell. A rögzített kép- vagy hangfelvételt az iratokhoz kell csatolni; az az eredeti célon kívül más célra nem használható fel.”[42]

1.4. Fejezeti sommázat

Vázlatos történeti elemzésemből kiviláglik, hogy a tradicionális történeti időszakban nem beszélhetünk önálló felismertetési nyomozási cselekményről, jogtörténeti intézményről. Még a 20. század elején is csak a kihallgatások egyik speciális fajtájának tekintették. Saját lábra állása a modern kriminalisztika megjelenésével és felvirágzásával indult el. Manapság már – és látni fogjuk a nemzetközi kitekintésű fejezetben – szeparáltan nevesített intézmény szerte a világban, köztük hazánkban is. Olyan önálló büntetőeljárási (nyomozási-tárgyalási) cselekmény, amelynek vannak jogi, kriminalisztikai és pszichológiai aspektusai. A következő fejezetekben ezekről is fogok értekezni.

2. A felismerési szabályok külföldön

A történeti előzmények után eljutottam arra a pontra, hogy a hatályos magyar jogi szabályozást ismertessem (kritika nélkül ehelyütt), pusztán azért, hogy bevezessem mint összehasonlítási alapot a külföldi megoldásokhoz. A lényegi elemzését a 3–8. fejezetekben végzem el, a külföldi szabályokból levonható következtetéseimet, a konkrét jogalkotóknak és jogalkalmazóknak szóló javaslataimat pedig a 9. fejezetben tárom fel.

A büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (a továbbiakban Be.) több szakaszában is felbukkan a felismerésre bemutatás. Ezek konkrétan:

„210. § (1) A bíróság, az ügyészség vagy a nyomozó hatóság felismerésre bemutatást rendel el és tart, ha az személy vagy tárgy felismerése céljából szükséges. A terheltnek vagy a tanúnak felismerésre legalább három személyt vagy tárgyat kell bemutatni. A terheltnek vagy a tanúnak – ha más lehetőség nem áll rendelkezésre – felismerésre személy vagy tárgy kép-, hang- vagy kép- és hangfelvételen is bemutatható.

(2) A felismerésre bemutatás előtt azt, akitől a felismerés várható, részletesen ki kell hallgatni arról, hogy a kérdéses személyt vagy tárgyat milyen körülmények között észlelte, milyen kapcsolata van vele, milyen ismertetőjegyeiről tud.

(3) Személyek bemutatása esetén az ügytől független és a felismerést végző által nem ismert, továbbá a kérdéses személlyel a felismerést végző által megjelölt fő ismertetőjegyekben megegyező tulajdonságú – így különösen vele azonos nemű, hasonló korú, testalkatú, bőrszínű, ápoltságú és öltözetű – személyeket kell a kérdéses személlyel egy csoportba állítani. Tárgyak bemutatása esetén a kérdéses tárgyat hasonló tárgyak között kell elhelyezni. A kérdéses személynek vagy tárgynak a csoporton belüli elhelyezkedése a többitől jelentősen nem térhet el, és nem lehet feltűnő.

(4) A bemutatást több felismerő személy esetében is külön-külön, egymás távollétében kell végezni.

(5) Ha a tanú védelme szükségessé teszi, a felismerésre bemutatást úgy kell végezni, hogy a felismerésre bemutatott a tanút ne ismerhesse fel, illetve ne észlelhesse. Ha a tanú személyes adatainak zárt kezelését rendelték el, erről a felismerésre bemutatásnál is gondoskodni kell.

213. § (1) A bizonyítási kísérletre és a felismerésre bemutatásra a szemle szabályait értelemszerűen alkalmazni kell.

(2) A bíróság és az ügyészség a szemle, a bizonyítási kísérlet, a felismerésre bemutatás lefolytatásához a nyomozó hatóságot is igénybe veheti.

(3) A terhelt, a tanú, a sértett és más személy – így különösen, aki a szemle tárgya felett rendelkezik, vagy azt birtokolja – a szemlének, a bizonyítási kísérletnek és a felismerésre bemutatásnak köteles magát alávetni, a birtokában lévő tárgyat a szemle, a bizonyítási kísérlet, illetve a felismerésre bemutatás céljából köteles rendelkezésre bocsátani. E kötelezettségek teljesítésére a terhelt kényszeríthető, a sértett, a tanú és más személy kényszeríthető, illetve rendbírsággal sújtható.

(4) A szemléről, a bizonyítási kísérletről és a felismerésre bemutatásról – lehetőség szerint – kép- és hangfelvételt kell készíteni.

383. § (2) A sértett a sérelmére elkövetett bűncselekménnyel összefüggésben jelen lehet a szakértő meghallgatásánál, a szemlénél, a bizonyítási kísérletnél és a felismerésre bemutatásnál. A sértett értesítése kivételesen mellőzhető, ha ezt az eljárási cselekmény sürgőssége indokolja. A sértett értesítése kivételesen mellőzhető, valamint az eljárási cselekményről kivételesen eltávolítható, ha a különleges bánásmódot igénylő személy védelme más módon nem biztosítható.

393. § (1) A gyanúsított és védője a vizsgálat során a szakértő meghallgatásán, a szemlénél, a bizonyítási kísérletnél és a felismerésre bemutatásnál jelen lehet, ha az eljárási cselekmény a gyanúsítás tárgyát érinti.

(2) A védő jelen lehet az általa, illetve az általa védett gyanúsított által indítványozott tanú kihallgatásán és az ilyen tanú részvételével tartott bizonyítási cselekményen is.

(3) A gyanúsított és a védő értesítése kivételesen mellőzhető, ha ezt az eljárási cselekmény sürgőssége indokolja.

(4) A gyanúsított és a védő értesítése kivételesen mellőzhető, valamint a gyanúsított és a védő az eljárási cselekményről kivételesen eltávolítható, ha ezt a nyomozás érdekei szükségessé teszik, vagy a különleges bánásmódot igénylő személy védelme más módon nem biztosítható.

(5) A (3) és (4) bekezdésben meghatározott esetben az ügyészség, illetve a nyomozó hatóság a gyanúsítottat és védőjét az eljárási cselekményről – ha e törvény a terhelt és a védő értesítését nem zárja ki – utólag, legkésőbb nyolc napon belül tájékoztatja. Ha a gyanúsított vagy a védő a tájékoztatás kézhezvételétől számított három napon belül indítványozza, az ügyészség, illetve a nyomozó hatóság az értesítés mellőzését utólag határozatba foglalja, és azt közli az indítvány előterjesztőjével.

(6) Az ügyészség, illetve a nyomozó hatóság biztosítja, hogy a gyanúsított az eljárási cselekmény előtt, illetve annak zavarása nélkül az eljárási cselekmény alatt a védőjével tanácskozhasson.

(7) A vizsgálat során az eljárási cselekményeken való jelenlétre egyebekben a felderítésre vonatkozó rendelkezéseket kell megfelelően alkalmazni.

682. § (2) A védő jelenléte kötelező a vádemelés előtt a fiatalkorú részvételével tartotta) […]

c) felismerésre bemutatáson […]

(3) A (2) bekezdésben meghatározott eseteken kívül a fiatalkorú részvételével végzett eljárási cselekményről a védőt utólag tájékoztatni kell, ha azon a védő nem volt jelen, és értesítésére sem került sor.”[43]

A vizsgált országokat két nagy csoportra oszthatom: az angolszász és a kontinentális jogfelfogást követőkre. Előbbiekkel kezdem a bemutatást, elemzést.

2.1. Amerikai Egyesült Államok (USA)

Nem véletlenül helyeztem az első helyre az USA-t: a justizmordkutatások, az Innocence Project eredményei azt mutatják, hogy kiemelt helyen áll a lineup metódus a hibaokok között. A kutatásokból hármat emelek ki. Előrebocsátom, mind hasonló következtetésre jutottak.[44]

Az első vizsgálat eredményeként megkülönböztették a közvetett és közvetlen okokat.[45]

Közvetett okként jelölték meg:

a)a közvélemény nyomását,

b)a terhelti kisebbségi csoporthoz való tartozást (például afroamerikai, indián, ír származást, netán felekezeti hovatartozást),[46]

c)a sajátságos angolszász keresztkérdezéses eljárást, amely nem feltétlenül a ténytisztázást szolgálja, hanem inkább a saját akarat érvényesítését, a másik fél legyőzését,

d)a rendőrhatóságok elfogultságát.

A közvetlen kiváltó okok között az alábbiak merültek fel:

a)a) téves felismerésre bemutatások,[47] mint leggyakoribb esetek,[48]

b)rendőrhatósági nyomozási hibák, például igazoltatási,[49] szemlés hibák, befolyásolások,[50] anyagmaradvány-szennyeződések (cross-, carry-over contamination) nyomegyediségi pontok rombolása,[51]

c)rendőrhatósági, nyomozási jogszabálysértések,

d)ügyészi hibák[52] (például bizonyítékok kirekesztésének elmulasztása),

e)szakértői vélemények hibái (megalapozatlan, szakmailag téves),[53]

f)más bűnelkövetők, börtönügynökök, informátorok téves tanúvallomásai, jelentései,

g)hibás, gyenge védőügyvédi tevékenység,

h)hamis beismerő vallomás,

i)téves közvetett bizonyítékok.

A második vizsgálat 205 konkrét esetet dolgozott fel, következtetéseik szerint az okok a következők:[54]

a)téves felismerési azonosítások (misidentification by a witness)[55] – 52,3%,

b)téves vallomás (false testimony) – 11%,

c)a hatóságok gondatlanságai (negligence of officials) – 9,9%,

d)„kényszerített” beismerés (forced confession) – 8,4%,

e)koholás (framing) – 4,2%,

f)rendőri téves vallomás (false testimony by an official-police) – 2,6%,

g)szakértői tévedés, hiba (expert error) – 1,6%.

Végül[56] a harmadik vizsgálatban 86 ügyet tekintettek át és az alábbi tévedési faktorokat (causative factors of miscarriages of justice) jelölték meg:[57]

a)téves felismerési azonosítások (misidentification by a witness) – 71%,

b)tudományosteszt-hibák (errors in forensic science tests) – 63%,

c)rendőri hibák (police errors) – 44%,

d)ügyészségi hibák (prosecution errors) – 28%,

e)téves, hibás szakértői vélemények (false/erronoeus expert opinions) – 27%,

f)nem korrekt informátori jelentések (dishonest informers) – 19%,

g)hozzá nem értő védők (incompetent defence counsels) – 19%,

h)téves tanúvallomások (false witness testimony) – 17%,

i)hamis beismerés (false confession) – 17%.

A fenti triászból és a mögötte álló kutatásokból kiviláglik, hogy a témaválasztásom nem véletlen. Tudatosan kutatom évtizedek óta a felismerések szabályait, metodikáját, mert a napnál is világosabb, hogy a legsúlyosabb jogi tévedések, hibás büntetőítéletek mögött gyakran alattomosan megbúvik az elhibázott felismertetés. Ezt észlelték az Innocence Project munkatársai, egyes elméleti kutatók is, ezért jogi, kriminalisztikai, pszichológiai ajánlásokat fogalmaztak (és fogalmaznak) meg szövetségi szinten, amelyet az egyes államok javarésze befogadott, illetve befogadásuk (szabályként, előírásként megjelenése) folyamatban van. Néhány figyelemre méltó ajánlást emelek ki:

1.vakpróbák alkalmazása;

2.a sorban állók saját bemutatkozásának megengedése;

3.kép- és hangrögzítő technikák alkalmazása mind a megelőző kihallgatásoknál, mind a felismerési cselekményeknél;

4.nyomozók, ügyészek, bírák kriminalisztikai oktatása;

5.a statiszták[58] kiválasztásánál fokozott gondossággal, „fair” módon kell eljárni, értve ezen, hogy semmilyen alapvető eltérés nem lehet a (potenciális) gyanúsított és közöttük (nemre, rasszra, hajviseletre, ruházatra, testalkatra, szőrzetre);

6.lehetőleg a (potenciális) gyanúsított jogi képviselője (védője) is legyen jelen a lineup cselekményen;

7.a szimultán (egyidőben jelen levő személyek, tárgyak) mellett engedett a szekvenciális, vagyis egyenkénti bemutatás is;[59]

8.a tanú szavahihetőségére alkalmazható a minden gyanú fölött álló emberekből álló „üres” sorfal (culprit-absent lineup);

9.a hatósági elfogultság kivédésére szolgál a vak végrehajtás (blind lineup), amelyben az ügyet nem ismerő személy a levezető, amiről tájékoztatni is kell a felismerőt;

10.az Igazságügyi Minisztérium egyik munkacsoportja (DJTWG) által kiadott ajánlás legalább ötfős sorfalat javasol élő szereplők esetén;[60]

11.kövessék a hatóságok az egy sorfal, egy gyanúsított elvét, vagyis csak egy potenciális gyanúsított lehet az aktuális sorban;

12.feltétlenül közölni kell a felismerővel: nem biztos, hogy a sorban van az elkövető és nem fog visszajelzést kapni arról, hogy helyes volt-e a választása – ha egyáltalán választ;

13.azt is közölni kell vele, hogy a nyomozás akkor is folytatódni fog, ha nem választ ki senkit, ezért nem muszáj mindenképpen kiválasztania valakit;

14.fényképes felismerésnél pedig azt is el kell mondani a felismerőnek, hogy idő elteltével az elkövető külseje (hajszíne, hajhossza, hajformája, arcszőrzete, bőre) változhat, illetve a fényképeken kissé máshogy nézhet ki;

15.a bemutatott fényképek nagysága egyforma legyen, a bemutatásuk sorrendje pedig véletlenszerű (és lehetőleg ne az első legyen a gyanúsítotté);

16.főleg gyermek tanúknál megengedett a showup metodika, amikor a helyszínen vagy a rendőrségen megmutatják neki a gyorsan előállított potenciális terheltet – „vatta” emberek nélkül;[61]

17.a bíróságokon kétlépcsős tesztet célszerű alkalmazni a felismerési megbízhatóság (reliability) ellenőrzésére: elsőként, hogy figyelembe vehető-e bizonyítékként az elvégzett azonosítás, másodkörben pedig, hogy vezethetett-e a végrehajtási metódus téves azonosításhoz.[62]

2.2. Egyesült Királyság (UK)

Második angolszász országként azért kívánkozik ide az Egyesült Királyság, mert –kutatásom szerint – modern kriminalisztikai módszerként a Scotland Yard felügyelői alkalmazták elsőként a felismerési eljárást. A 19. század végén úgy ítélték meg, hogy ha a (potenciális) gyanúsítottat nyolc, egymáshoz – és a gyanúsítotthoz – hasonló külsejű, korú, termetű, ám legjobb tudomásuk szerint vétlen ember közé állítják sorfalba, majd ezt követően megkérik a szemtanút, hogy válassza ki az elkövetőt, az sokkal nagyobb bizonyító erővel hat a bíró szemében, mint ha csak magát a gyanúsítottat viszik a szemtanú elé, és megkérdezik: ő volt-e az, vagy sem? A módszer arra is jó volt,[63] hogy ha netán egy gyanún kívüli embert választott a felismerő, akkor elvesztette hitelességét, és megkérdőjelezte vallomásának többi részét is, hiszen az emlékezete nem volt megbízható.

Az amerikai lineup itt (Angliában, Walesben, Észak-Írországban) identity parade (alkalmanként identification parade) néven ismert és alkalmazott bizonyítási forma.

Az 1984-es Police and Criminal Evidence Act (PACE), azon belül a Code of Practice for the Identification of Persons by Police Officers (Code D) fejezet követelményeket fogalmaz meg a tisztességes (due process) eljárás érdekében. A számunkra is tanulságosnak tűnőkből bemutatok egy sorozatot:

1.A felismertetéshez szükséges egy szemtanú, aki azonosítani tudja állítása szerint az elkövetőt, és akinél a hatóság is úgy véli, hogy arra képes, valamint nincs kizáró körülmény.

2.A lefolytatás előtt a gyanúsított jogi képviselőjének át kell nyújtani a tanú vagy sértett által adott személyleírást.

3.Amikor a gyanúsított a sorakoztatás helyszínére érkezik, fel kell tenni neki a kérdést, hogy: tiltakozik-e a folyamat ellen, vagy hajlandó együttműködni? Ekkor a jogi képviselő (védőügyvéd) tanácsait meghallgathatja, azokat megfontolhatja. Amennyiben – nyomós indokkal – tiltakozik, lépéseket kell tenni annak érdekében, hogy ezen indokok megszűnjenek. Ha nem lehet őket megszüntetni, akkor a tiltakozás okát rögzíteni kell.

4.Kötelező a gyanúsított számára lehetőséget biztosítani ügyvéddel vagy ismerőssel való konzultációra.

5.Közvetlenül a bemutatás előtt tájékoztatni kell a gyanúsítottat a lefolytatás menetéről.

6.A felismerési felsorakoztatás (a „parádé”) egy egyszerű szobában, vagy egy egyoldalúan sötétített üveggel rendelkező szobában történhet.

7.A helyiségből minden illetéktelennek távoznia kell, csak a részt vevő érintettek maradhatnak benn.

8.A felismerésre bemutatáson a gyanúsítotton kívül nyolc másik (hasonló magasságú, kinézetű, szőrzetű) személyt kell bemutatni, és főszabály szerint egyszerre csak egy gyanúsított lehet a sorban.

9.Ez alól kivétel az az eset, ahol két gyanúsított megjelenése kifejezetten hasonlít, ebben az esetben rajtuk kívül 12 másik személyt kell bemutatni és mindkettő egyszerre vehet részt a folyamatban.

10.Kettőnél több gyanúsított sosem szerepelhet ugyanazon sorakoztatásban.

11.Ha a gyanúsított valamilyen ismertetőjeggyel rendelkezik (például tetoválás, sebhely az arcon) a rendőrség lépéseket tehet ezen jegyek elfedésére a bemutatás idejére.

12.Amennyiben több, egy csoportot alkotó gyanúsítottat kíván azonosítani a rendőrség, külön identification parade tartandó minden személy esetén, kivéve a 10. pontban említett, különös hasonlóságon alapuló esetet, ahol két személy egy bemutatás alá vonható.

13.A gyanúsított kiválaszthatja a saját helyét a sorban, de más módon nem avatkozhat bele a folyamatba.

14.Ha több tanú vagy sértett azonosít, akkor minden új felismerő bejövetele előtt helyet változtathatnak a sorban állók.

15.Egyszerre egy tanút/sértettet lehet az azonosítóhelyiségbe hívni, akit figyelmeztetni kell rá: lehet, hogy nincs a sorban az elkövető, illetve arra is, hogy ha nem tud azonosítani egy személyt sem, akkor azt is el kell mondania.

16.A döntés előtt minden sorban állót legalább kétszer alaposan meg kell néznie a tanúnak. Amennyiben a végrehajtó rendőr meggyőződött arról, hogy a tanú így tett, fel kell tennie a kérdést: tud-e valakit azonosítani?

17.Az azonosító kérheti, hogy a sorban állók beszéljenek (ismételjenek meg mondatokat, amelyet a sértett a helyszínen hallott), vegyenek fel speciális pózokat vagy tegyenek meghatározott mozdulatokat. Ilyenkor emlékeztetni kell őket, hogy az azonosítás elsősorban a megjelenés alapján történő felismerést célozza. Csakis ez után kell felszólítani a sorban állókat, hogy tegyenek eleget a kérésnek.

18.A tanú azt is kérheti, hogy a fent említett ismertetőjegyek (tetoválások, sebhelyek) helyét lássa. Ebben az esetben az elfedett tetoválást láthatóvá kell tenni, a kalapot le kell venni stb., tehát fel kell fedni ezen jegyeket a tanú előtt.

19.Amikor az azonosítás megtörtént, a gyanúsítottat és a jogi képviselőt erről tájékoztatni kell, és ha a tanú kéri, másodszor is megfigyelheti a személyt a megerősítésért.

20.Az identification parade előtt biztosítani kell, hogy több tanú esetén az azonosítók ne beszélhessenek egymással a felsorakozott személyekről, lehetőség szerint semmi másról sem. A parádé előtt nem is láthatják a sorban állókat, nem beszélhetnek velük sem előtte, sem utána. Egyikük sem tehet semmiféle megjegyzést valamely résztvevőre. Semmilyen képpel, videóval vagy más eszközzel nem befolyásolhatják a hatósági személyek az azonosító személyt.

21.Az eljárást lebonyolító hatósági személy nem szólhat bele a tanú vagy sértett általi azonosításba, nem mondhat semmit az előző tanú választásáról vagy azonosításáról.

22.Ha bárkit távozásra kérnek az eljárás alatt, rögzíteni kell. A résztvevők neveiről is szükséges egy listát készíteni. Amennyiben elítélt is részt vesz a folyamatban, ezt a speciális körülményt is rögzíteni kell.

23.Amennyiben a bemutatás résztvevője büntetésvégrehajtási intézményben tartózkodik, és ellene nem szól más, az eljárás lefolytatásáig távozhat onnan.

24.Ha a felismertetést a büntetésvégrehajtási intézményben végzik, akkor más elítéltek is részt vehetnek a sorakoztatásban. Ekkor mindenki viselheti a börtönben szokásos, egységes ruházatot, vagy ha nem jelent veszélyt, civilek is alkalmazhatók, ekkor a gyanúsítottnak is normális civil ruhát kell viselnie.

25.Fénykép-azonosításban egyszerre egy szemtanú vehet részt, akinek 12 képet kötelesek mutatni a hatóságok.

26.Itt is fel kell hívni a sértett vagy tanú figyelmét, hogy az elkövető lehet, hogy egyik képen sem szerepel.

27.Ha a szemtanú egyértelműen kiválaszt egy személyt a képekről, állítja, hogy ő az elkövető és más körülmény nem utal arra, hogy az említett személyt kizárhatják a gyanúsítottak közül, akkor több szemtanú bevonására az eljárás ezen szakaszában nincs szükség.

28.Ezután következhet a videós vagy személyes felismertetés, de csak akkor, ha az elkövető személye nem teljesen bizonyított.

29.A bemutatás végeztével minden további cselekmény a gyanúsított és a jogi vagy törvényes képviselője jelenlétében kell hogy történjen.

30.Amikor minden tanú távozott, a gyanúsítottnak fel kell tenni a kérdést, hogy van-e bármilyen hozzáfűznivalója a történtekhez.

31.Általában videófelvételt kell készíteni a felismerési eljárásról, amelyet a gyanúsított vagy jogi képviselője számára bármikor biztosítani kell, ha kérik.[64]

A bírósági értékelés körében egy vezérelvet hangsúlyozok: az úgynevezett Turnbull Guidelinest, ami arra hívja fel a figyelmet, hogy sokszor tévesen azonosíthat valamely szemtanú egy gyanúsítottat. Az is könnyen előfordulhat, hogy több tanú téved egyszerre, tehát, ha a vád teljes egészében az azonosításon alapul, a bírónak figyelmeztetnie kell az esküdtszéket, hogy eszerint tegyenek fel maguknak kérdéseket, ezzel is segítve a perbeli tisztánlátást. (Például: Meddig figyelte a gyanúsítottat a tanú? Milyen távolságból? Milyen fényben?) Pontos meghatározást, értelmezést is ad a bíró a részletekkel kapcsolatban, amit ilyen esetben tüzetesen körül kell járnia, alaposan meg kell fontolnia az esküdteknek.

2.3. Kanada

A szintén precedensekre épülő common law jogrendszerű Kanadából is feltárok olyan lineup ajánlásokat, amelyeken érdemes elgondolkodnunk:[65]

1.A felismerővel együtt jelen lévő nyomozónak semmit sem kell tudnia az esetről, és nem kellene tudnia, hogy a gyanúsított a sorban összegyűlt személyek között van-e.

2.A nyomozónak közölnie is kell a tanúval, hogy nem tudja, vajon a gyanúsított a sorban van-e, illetve ha közöttük van, akkor melyik ő.

3.Mindent, ami a tanúteremben történik, rögzíteni kell hangfelvételen, ám még jobb, ha videófelvétel készül róla. (Semmilyen szuggesztió nem érheti a felismerőt.)

4.Minden, amit a felismerő nyilatkozik a végrehajtás során, fel kell jegyezni, majd alá kell azt íratni vele.

5.A felismerés előtt és után a tanút fogadni kell, illetve ki kell kísérni a rendőrségről, hogy semmilyen befolyás ne érje, különösen az ügyben részt vevő nyomozók részéről.

6.A felállásra összegyűjtött személyek megjelenésének (testalkatának, ruházatának, szőrzetének) a lehető legpontosabban meg kell egyeznie (erőteljesen hasonlítania kell legalább) azzal a leírással, amelyet a szemtanúk az esemény idején láttak.

7.A lineup processzus végén, ha azonosítottak egy személyt, meg kell kérdezni a tanút, hogy biztosan azonosította-e a megfelelő személyt. A kérdést és a választ mind szó szerint fel kell jegyezni, majd a tanúnak alá kell írnia.

8.Legalább 10 főt kell összeállítani a bemutatásra. Minél nagyobb az összegyűlt személyek száma, annál kisebb a téves azonosítás kockázata.[66]

9.Fényképes felismerésnél legalább 10 személy portréjának szerepelnie kell a sorozatban.

10.A lefényképezett személyek megjelenésének a lehető legpontosabban meg kell egyeznie a szemtanúk leírásával. Ha ez nem lehetséges, amennyire lehet, hasonlítaniuk kell a gyanúsítottra.

11.Mindent videóra vagy hangfelvételre kell venni attól az időponttól kezdve, amikor a végrehajtó nyomozó találkozik a tanúval, egészen a processzus végéig.

12.Olyan nyomozónak kell ezt is végeznie, aki nem tudja, ki a gyanúsított, és nem vesz részt a nyomozásban.

13.Ennél is el kell mondania a levezénylőnek, hogy nem tudja, ki a gyanúsított, illetve hogy a gyanúsított fényképe szerepel-e a fotósorozatban.

14.Mielőtt a felismerőnk szemléltetné a képeket, a nyomozónak tájékoztatnia kell őt arról, hogy ugyanolyan fontos egy ártatlan ember felmentése, mint a gyanúsított azonosítása.

15.A fotósorozatot minden tanúnak külön meg kell megmutatni. Mégpedig sorrendben és nem egyszerre.

16.A hang- és videófelvétel mellett egy űrlapot is ki kell tölteni az eseményről, a megállapításokról, nyilatkozatokról, észrevételekről, amelyet a tanú és a végrehajtó is aláír.

17.A bemutatás után a rendőröknek nem szabad beszélniük a szemtanúkkal a személyazonosításukról. (Elkerülendő az esetleges kétségbe vonást, félelemkeltést.) A levezető (vagy bármely más nyomozó) semmilyen körülmények között nem mondhatja a tanúnak, hogy tévedett.

18.A szemtanúk által szolgáltatott bizonyítékok fontossága és a bizonyítékok meghamisításának kockázata miatt olyan javaslat is van, hogy a bűncselekmény kivizsgálásától (nyomozásától) eltérő rendőrség hallgassa ki a felismerő tanúkat és folytassa le a felismerési eljárást.[67]

2.4. Németország

Rátérve a kontinentális országokra, elsőként a német szabályozást veszem górcső alá, részben a Deutsche Strafprozessordnung, másrészről a krimináltaktikai tankönyvek, monográfiák alapján.[68] Előrebocsátom, hogy a Gegenüberstellung kifejezés jelenti a felismerésre bemutatást és az azonosításos szembesítést is. A kihallgatásos vagy ellentmondásos szembesítésre a Gegenvernehmung használatos. Plasztikusan fejezi ki a német fogalompár az elhatárolást: a Wahlkonfrontation és Zwischenkonfrontation, vagyis a választó és ütköztető (egymás közötti) kifejezésekkel találkozhatunk egyes művekben.

A) A személyfelismerés körében

1.A nyomozásban részt vevő személy feladata a felismerés előkészítése, végrehajtása. Ennek keretében végzi a résztvevők felkészítését, biztosítja a szükséges anyagi, technikai eszközöket, garantálja a biztonságot, zavartalanságot, levezeti az egészet.

2.A végrehajtó nyomozónak mindvégig jelen kell lennie; ő határozza, meg, hogy a gyanúsítottnak és a hozzá hasonlító személyeknek milyen cselekvéseket kell végrehajtaniuk. Például valamit mondani, egy bizonyos módon mozogni.

3.Egy másik tisztviselő feladata a jegyzőkönyv vezetése, a számozott felállítási sorrend rögzítése.

4.A felismertetés lehet szimultán vagy egymás utáni.

5.Ismételt bemutatás csak akkor fordulhat elő, ha a felismerő tanú bizonytalanságot mutat, ha még nem tudott dönteni a korábbi felvonultatásnál.

6.A használt (velencei tükrös) helyiség nagyságát a személyek számához kell igazítani. Olyan legyen, hogy ne kelljen szűkösen felállniuk.

7.Jó fényviszonyokat, rendes megvilágítást kell biztosítani a teremben.

8.Lehetőséget kell biztosítani arra, hogy a tanúk rendelkezésére álljanak olyan tartózkodási helyiségekben, amelyekben egymás (kölcsönös) befolyásolása kizárt.

9.A gyanúsítottat nem szabad más gyanúsítottakkal egy csoportban hasonló kinézetű személyként felismerési eljárás alá vetni.

10.Újabb felismertetés a főeljárásban (tárgyaláson) nem végezhető el. (A reprodukció reprodukciója nem lehetséges.)

11.A jegyzőkönyvben szerepeltetni kell a gyanúsított, illetve a felismerő reakcióit, megnyilatkozásait, amelyet a vezető nyomozón kívüli más (folyamatosan jelen levő) rendőrségi munkatársnak kell figyelnie.

12.A különleges felismerések közé tartozik a tetthelyen végrehajtott. Akkor kell ott megtörténnie, ha a helyi terep és időjárási viszonyok jelentőséggel bírnak a tanúk által észleltek szempontjából. (Például kedvezőtlen látási körülmények, megváltozott kontúrok, színérzékelést zavaró tényezők, terepakadályok léte.)

13.Járásfelismerési kísérletnél egymás utáni megfigyeltetésre kell törekedni, nem lehet egyszerre több személyt mutatni. Ez a módusz a gyanúsított aktív közreműködését kívánja, vele szemben azonban nem szabad semmiféle közreműködésre kényszerítést alkalmazni.

14.A nyitotton és tetthelyesen kívül létezik álcázott és fedett (vagy rejtett) felismerési eljárás is.

B) A tárgyfelismerés körében

1.A bemutatás tanúkihallgatással kezdődik, amelynek során az azonosításban részt vevő tanú a tárgyakat részletesen leírja és utal a különös ismertetőjegyekre. (Például gravírozás, az eszköz azonosítószáma, sérülés, egyedi azonosító jelzés.)

2.Amennyiben a leírás részletes és megfelel a bemutatandó tárgynak, akkor elegendő az egyszeri felismertetés. (A tárggyal kapcsolatos ismeretek azonban nem lehetnek általánosan ismertek, például egy olyan műtárgynak a leírása, amelyet eltulajdonítottak és katalógusokban már bemutattak korábban.)

3.A tanút nem szabad befolyásolni a választási lehetőségeiben.

4.Egymás utáni vagy szimultán bemutatást kell szervezni.

5.A bemutatás után a tanút újra ki kell hallgatni. Tartalmilag azokat a jellemzőket kell középpontba állítani, amelyek alapján a tanú a tárgyat felismerte. Amennyiben az ilyen jellemzők hiányoznak, csupán egy csoportos azonosítás lehetséges. Ez azt jelenti általában, hogy a tanú kijelenti: hasonló tárgyról van szó. (De nem azonosságról.)

6.Olyan tárgyak azonosításakor, amelyeket a bűnelkövetés során használtak, figyelembe kell venni azt a sajátosságot, hogy az azonosításban részt vevő tanú ezeket a tárgyakat rendszerint csak nagyon rövid ideig észlelte. Ezért sajátos ismertetőjegyeket ritkán tud megnevezni. Az azonosításban részt vevő tanú ilyen esetekben csak általános leírást tud adni és csak csoportazonosítást tud végezni.

C) A hangfelismerés körében

1.A hang alapján történő azonosítási eljárás során ugyanazok az alapelvek érvényesek, mint az optikai azonosításkor. Az azonosításban részt vevő tanút semmilyen módon nem szabad befolyásolni a választásában.

2.A hang alapján történő azonosítás kedvező feltételei közé sorolják:

2.1. ha a tanú a tett elkövetése során csak a tettes hangját észlelte, hallotta;

2.2. biztos abban, hogy ezt a hangot újra felismeri, vagyis tudatos bevésődés történt;

2.3. az elkövető beszédének időtartama legalább egy percet kitett;

2.4. az elkövető több különböző mondatot mondott ki;

2.5. az elkövető a hangját nem változtatta el;

2.6. az azonosítás a tett elkövetése után viszonylag rövid időn belül megtörténik;

2.7. az azonosításban részt vevő tanú tud, képes választani hasonló hangok sokaságából;

2.8. a tanú nem halláskárosult;

2.9. a tanúnak ne legyen oka feltételezni, hogy egy bizonyos személy beszélt.

3.A hangazonosítás dokumentációját akusztikus rögzítési technika segítségével végzik.

4.A tanú által észlelt beszédrészről felvételt kell készíteni.

5.A felismerést követő tanúkihallgatáson meg kell jelölni a hang azon jellegzetességeit, amelyek az azonosítást lehetővé tették.

D) Holttest bemutatása során

1.Rendszerint magában mutatott ismeretlen holttestek azonosítására szolgál.

2.A választásos (tehát a több holttest közüli) azonosítás etikai okokból elutasítandó.

3.Ha nincs különleges krimináltaktikai ok, akkor a holttest bemutatását fényképbemutatással lehet helyettesíteni.

4.Az azonosításban részt vevő tanúk rendszerint személyes ismeretségi körből származnak. Őket megfelelően fel kell készíteni előzetesen.

5.A holttest azonosságával kapcsolatban bizonyos előfeltevéssel kell rendelkezni, mert csak ez alapján lehet az azonosításban részt vevő tanúkat kiválasztani.

6.Az előkészítő kihallgatást az jellemzi, hogy a tanúk az elhunytat legtöbbször hosszabb ideje ismerték, és ezért képesek arra, hogy bizonyos ismertetőjeleket megnevezzenek, amelyek túlmutatnak a felismeréskor tapasztalható optikai benyomásokon. (Például sebhelyek, orvosi beavatkozásra visszavezethető jellegzetességek, hegek.)

7.A felismerő tanú rendkívül feszült pszichikai helyzete miatt azonosítási hibák is felléphetnek. Még közeli rokonok esetében is, amennyiben a holttest eltorzult.

8.A holttestet abban az öltözékben kell bemutatni, amelyben megtalálták.

9.Az utólagos kihallgatás során tisztázni kell, hogy milyen testi jellemzők alapján azonosította a tanú a holttestet.

10.Amennyiben az eltorzult vagy megcsonkított holttest azonosítása a ruházat vagy a nála lévő tárgyak és dolgok (például ékszer) alapján történt, akkor ezt az eredményt különösen ki kell emelni. Az azonosítás ebben az esetben csak (tárgyi alapú) következtetésekre épül.

11.Az azonosításban részt vevő tanú által korábban közölt adatokat a nyomozótisztnek össze kell hasonlítania magával a holttesttel és a tanú utólagos kijelentéseivel.

12.Egy holttest fényképének bemutatási eljárása a fenti jellegzetességekhez igazodik; ebben az esetben is figyelembe kell venni a helyzet és a bemutatás sajátosságait.

2.5. Olaszország

A következő kontinentális jogrendszerű országként Olaszországot választottam, mivel a felismerést (ricognizione) részletesen szabályozzák.[69]

Az olasz értelmezés szerint a felismerésre bemutatás egy összetett szerkezetű bizonyító aktusként jellemezhető, amely „részben leíró-kinyilatkoztató, részben pedig állító jellegű; az emlékezeten alapuló újra felidézés (emlékezés) az, amelyben lényegül”,[70] és ami jóváhagyásban vagy tagadásban jelenik meg a gyakorlatban aszerint, hogy az azonosító személy felismerte vagy nem ismerte fel a passzív alanyt, a felismerendő személyt. A felismerésre bemutatás a bizonyító meggyőződés formális aktusa, amelynek jellegzetes eleme a dolgok és személyek kritikus vizsgálatában áll, tekintettel azok azonosítására.[71]

A Codice de Procedura Penale „bizonyítási eszközök” címszó alatti IV. fejezete 213–214. szakaszában a személyek felismeréséről (ricognizione di persone) olvashatunk.[72]

„213. § (1) Ha egy személy felismerésére, azonosítására van szükség, a bíró felhívja a felismerést végző személyt, hogy írja le a felismerendő személyt minden részletet megjelölve amelyre emlékszik, majd a bíró megkérdezi a felismerő személytől, hogy korábban felszólították-e a felismerés elvégzésére, illetve hogy a cselekmény előtt és után látta-e a személyt fényképen vagy más egyéb módon, valamint hogy a felismerendő személyt megmutatták vagy leírták-e neki, illetve ezeken kívül vannak-e más körülmények, amelyek befolyásolhatják a felismerésre bemutatás megbízhatóságát.

(2) A jegyzőkönyvben említést kell tenni az (1) bekezdés által megköveteltekről és a megtett nyilatkozatokról.

(3) Az (1) és (2) bekezdés rendelkezéseinek figyelmen kívül hagyása a felismerésre bemutatás érvénytelenségét eredményezi.

214. § (1) Miután a helyiséget elhagyta az, akinek végre kell hajtania a felismerést, a bíró gondoskodik legalább két személy jelenlétéről, akik a lehető legnagyobb mértékben hasonlítanak még öltözködésükben is arra a személyre, akit fel kell ismerni. Ezután a bíró felkéri ez utóbbit, hogy válassza ki a helyét a másik személyekhez viszonyítva, mindvégig ügyelvén arra, hogy amennyire az lehetséges, a felismerendő személy ugyanolyan feltételek mellett jelenjen meg, mint amelyekben a felismerést végző személy látta. Miután a felismerést végző személy újra megjelent, a bíró megkéri, hogy nyilatkozzon, amennyiben a jelenlévők valamelyikét felismerte, és jelölje meg azt a személyt, amennyiben meggyőződött felismerésének bizonyosságáról.

(2) Ha megalapozottan feltételezhető, hogy a felismerésre bemutatásra idézett személyt megfélemlítheti vagy egyéb módon befolyásolhatja a felismerésnek alávetett személy, a bíró elrendeli, hogy a jogi aktust anélkül valósítsák meg, hogy az utóbbi személy látná az előbbit.

(3) A jegyzőkönyvben az érvénytelenség terhe mellett meg kell említeni a felismerésre bemutatás lefolytatásának a módját. A bíró elrendelheti, hogy a felismerésre bemutatás lefolytatását dokumentálják fénykép, videó vagy egyéb eszköz, illetve eljárás által.”

A 215. szakasz a tárgyak felismeréséről szól (ricognizione di cose):

„215. § (1) Amikor a bűnjel (corpus delicti), vagy más bűncselekménnyel kapcsolatos dolgok felismerésre bemutatására van szükség, a bíróság köteles betartani a 213. szakasz rendelkezésit, ezeket megfelelően alkalmaznia kell.

(2) Amennyiben lehetséges, legalább két hasonló objektumot kell felismerésre bemutatni, a felismerésre bemutatás során a bíró arra kéri a felismerést végző személyt, hogy nyilatkozzon, amennyiben valamelyik objektumot felismerte, és jelölje meg azt, ha meggyőződött felismerésének bizonyosságáról.

(3) A 214. szakasz (3) bekezdésének rendelkezései alkalmazandók.”

A 216. szakasz az egyéb felismerésekről (altre ricognizioni):

„216. § (1) Mikor hangoknak, zörejeknek, vagy az érzékszervi észlelés más tárgyának felismerésre bemutatását rendelik el, a bíró köteles a 213. szakasz rendelkezései szerint eljárni, megfelelően alkalmazva azokat.

(2) A 214. szakasz (3) bekezdésének rendelkezései megfelelően alkalmazandók.”

A 217. szakasz a többszörös felismerésre bemutatásról rendelkezik (pluralità di ricognizioni):

„217. § (1) Amennyiben több személyt idéznek, hogy végezzék el ugyanazon tárgy vagy ugyanazon személy felismerését, a bíró külön aktusokkal végezteti el az eljárást megakadályozva bármilyen kommunikációt azok között, akik a felismerést már elvégezték, és akik még nem.

(2) Ha ugyanazon személynek kell elvégeznie a felismerésre bemutatást több személy vagy több tárgy vonatkozásában, a bírónak minden jogi aktust oly módon kell lefolytatnia, hogy a felismerésre bemutatás alá rendelt személy vagy tárgy különböző személyek vagy tárgyak között legyen elhelyezve.

(3) Az előző szakaszok rendelkezései megfelelően alkalmazandók.”

A törvényszövegből és az irodalmi forrásokból a következők olvashatók ki a felismerésekről:

1.Az olasz Be. megfogalmazza a hatósági befolyásolás tilalmát.

2.Érvénytelenségi (semmisségi) jogkövetkezményt fűz az előzetes kihallgatás, valamint a jegyzőkönyv elkészítésének elmaradásához.

3.Ugyanazon bűncselekmények társterheltjeit megilleti a hallgatás joga, vagyis nem kötelességük nyilatkozni felismerési eljárásban.[73]

4.A felismerés a szokásos nyílt helyett lehet titkos (rejtett, leplezett), amikor a felismerő tanú kiléte a felismerendő személy előtt rejtve marad. (Például detektívtükör segítségével.) A titkos lefolytatására tanúvédelmi okok miatt van szükség.

5.A felismerésről felvett jegyzőkönyvnek tartalmaznia kell, hogy a bíró biztosította:

5.1. a terhelten kívül másik két személyt is felsorakoztattak;

5.2. a felismerést végző személy nyilatkozatát;

5.3. a felismert személy saját maga választotta ki a helyét a többi személyhez képest;

5.4. ha szükségesnek ítéli, a bíró elrendelheti az eljárás egyéb módokon történő dokumentálását is;

5.5. az eljárás rekonstruálható legyen, vagyis azon személyek is képet tudjanak alkotni róla, akik azon nem voltak jelen.

6.Az olasz törvény értelmezése szerint nem lényeges körülmény, hogy a felismerésre bemutatása során a terhelt két külsőre teljesen hasonló vagy különböző személy között helyezkedik-e el, mivel a Be. 213. és 214. szakaszában található előírások nem minősítik érvénytelennek az azonosítást, ha a felismerésre bemutatásnak alávetett személyek különböznek egymástól, vagyis az így lefolytatott bizonyítási eljárás eredményét fel lehet használni a bíró meggyőződésének alakítására a bizonyítási eljárás körültekintő megítélése alapján.[74]

7.A hibás felismerésre bemutatás eredménye azonban érvénytelen, nem használható fel,[75] amennyiben a felismerő személy egy kapcsolódó bűncselekmény vádlottja, és számára nem biztosítják az olasz Be. 210. szakasza által előírt védelmi biztosítékokat, garanciákat.[76]

8.Az olasz Be. 210. §-a többek között rögzíti, hogy a védőnek joga van jelen lenni az eljárás lefolytatása során, választott védő hiányában pedig hivatalból kirendelt védőt biztosítanak, valamint tartalmazza, hogy a vizsgálat lefolytatása előtt a bírónak tájékoztatnia kell a bűncselekmény vádlottját, hogy joga van a válaszadás megtagadásához.

9.Az olasz Be. nem a személyazonosítással együtt, hanem egy külön szakaszban szabályozza a tárgyak felismerésre bemutatását, annak ellenére, hogy a tárgyak felismerésre bemutatására a személyi felismerési szabályokat kell megfelelően alkalmazni. Ugyanúgy érvényesülniük kell az eljárást előkészítő normáknak, taktikai követelményeknek és a jegyzőkönyvezés elmaradása ekkor is érvénytelenséget von maga után.

10.Két csoportba helyezi a Be. a bemutatás tárgyait: egyik csoportba tartoznak „a bűncselekmény tárgyai” (corpus delictik), vagyis azon dolgok, amelyek a bűncselekmény eszközei, produktumai vagy annak „ára”, míg a másik csoportba a „más a bűncselekményhez tartozó tárgyakat” sorolja, vagyis azon tárgyakat, amelyek, még ha nem is a corpus delictik, mindenképpen lényegesek a bizonyítás végkifejletéhez, a büntetőeljárás eredményességéhez.

11.Ha több felismerő személy vesz részt az eljárásban, rendkívül fontos a felismerésre bemutatás több szakaszra, vagyis egyenkénti végrehajtási bontása.

12.Amikor ugyanazon személynek több kérdéses személyt mutatnak be külön-külön csoportokban, akkor a töltelékszemélyek különbözősége biztosítja az eljárás befolyásmentességét az egyes felismerések során.

13.Felismerő személy (az azonosítás aktív alanya) bárki lehet, tehát nemcsak a sértett fél vagy egy tanú, hanem ugyanannak a bűncselekménynek vagy egy kapcsolódó ügynek a vádlottjai és társvádlottjai is.

14.A felismerő tanúnál megkülönböztetett figyelemmel kell egyértelművé tenni, hogy igazmondási kötelezettsége van (olasz Be. 497. §).

15.Fontos a felismerő személynek elmagyarázni az eljárás menetét, és figyelmeztetni a kérdéses személyek alapos megfigyelésére az eljárás helyessége, a pontos végeredmény érdekében.

16.Nem csak eljárás alá vontat (gyanúsítottat, vádlottat) lehet felismerésbe bevonni. Törvény szerinti „azonosítandó személy” kitétel arra a személyre vonatkozik, akit „az azonosító aktus alá vetnek”. Az itáliai Be. anélkül határozza meg ezt a személyt, hogy különbséget tenne vádlott, tanú vagy harmadik idegen fél között. Ez lehetővé teszi az azonosító aktus gyakorlati használhatóságát, ott, ahol a „személyazonosság hozzájárulhat nem közvetlen azonosító elemek megállapításához is”.[77]

17.Habár kifejezetten semmilyen norma nem jogosít fel egyértelműen a felismerésre bemutatás kötelező lefolytatására (például végrehajtási kényszer alkalmazásával), a szabályozási rendszerből kitűnik, hogy valójában a vádlott (a passzív alany) nem vonhatja ki magát a vizsgálat alól. Sőt, a 490. § alapján az eljáró bíró a távollévő vádlottal szemben elrendelhet kényszerítő cselekményeket, amikor a különböző bizonyítások lefolytatásához a vádlott jelenlétére van szükség.

18.A felismerésre bemutatás kötelező, esetlegesen kikényszerített végrehajtása nem jelentheti a törvényes előírások jogellenes megkerülését, elfogadhatatlan megsértését.[78]

19.Törvényes terhelti jog a végrehajtókkal (például nyomozókkal) való együttműködés megtagadása, amelyet a Be. 64. § (3) bekezdése fogalmaz meg.[79] A terheltet aktív magatartásra kötelezni nem lehet, csak a vizsgálat tűrésére, a passzív jelenlétre.

20.A Be. 189. §-a alapján érvényesnek és eljárásjogilag használhatónak kell tekinteni a sértett személy által a jelenlévő vádlottal szemben a tárgyaláson, a tanúvallomás során lefolytatott azonosítást is.[80] (Megkülönböztetve a korábban végrehajtott személyazonosítási eljárástól, a valódi, igazi azonosítástól.)

21.A felismertetés deklaratív jellege miatt „lehetővé kell tenni, hogy megtagadhassa a felismerő tanú a korábban tett nyilatkozatát a személyleírásra vagy tárgyfelismerésre nézve.”[81]

22.Amennyiben a tárgyaláson ellentmondások merülnek fel a felismerés körében, akkor a nyomozási fázisban tett tanújegyzőkönyvek és a védelmi iratok tartalma felhasználhatóak. Az ellentét, ami felmerül az előzőleg, illetve a tárgyaláson tett vallomások között, a bírót arra indíthatja, hogy ne vegye figyelembe a felismerésre bemutatás eredményét, mivel a tanú nem szavahihető.

23.Az olyan azonosításokat, amelyek szükségesek a nyomozások azonnali lefolytatásához az államügyész, vagy az ő delegáltja, vagy pedig a rendőrség végzi, és ezt az olasz Be. 361. §-a[82] szabályozza, nem pedig a felismerésre bemutatási 213–214. §-ok.[83]

24.Ezen azonosítás és a felismerésre bemutatás nem felcserélhetőek, nem egymás alternatívái. Ha az egyiket elrendelik, sohasem követheti azt a másik. Amennyiben ténylegesen egymást követné e két eljárás, az azt eredményezné, hogy az ügyész által elrendelhető azonosítás mindig megismételhető lenne a felismerésre bemutatáson keresztül, ami nem megengedhető.

25.A bíró meggyőződésének kialakításához információkat szerezhet a fényképes (atipikus) azonosításokból is,[84] mint nem formális felismerésekből. Mérlegelési tevékenysége során bizonyító erőt tulajdoníthat a bűncselekményt elkövető személy fényképről történő felismerésének, amely ténylegesen felhasználható a „szabad meggyőződés, és a nem taxatív módon felsorolt bizonyító eszközök elvének értelmében”.[85] (A 189. §-a szerinti, törvény által nem szabályozott bizonyíték lehet.)

26.Ilyen esetben a bizonyosság nem önmagában a felismeréstől mint garanciákkal alátámasztott bizonyító eljárástól függ, hanem leginkább azon személy hitelesnek vélt vallomásától, szavahihetőségétől, aki miután megvizsgálta az elé tárt fényképeket, biztos a kérdéses személy azonosításában.[86]

27.Fénykép alapján történő felismeréskor – figyelembe véve az eszköz csökkent értékű bemutató hatását – az időbeliség (a képnek a lehető legfrissebbnek kell lennie) és térbeliség (hiányoznak a méretre való utalások) lehetséges gyengeségei miatt, indokolt hasonló óvintézkedéseket alkalmazni, mint a 213–214. szakaszoknál.

28.A felismerést a lehető leghamarabb le kell folytatni, „mert az idő előrehaladása az emlékezést befolyásolja, és ez a bizonyíték elenyészéséhez vezethet”.[87]

29.Az itáliai törvény értelmezésében egy szubjektív módon biztos, objektív módon pedig elfogadható személyazonosítás elégséges bizonyítéknak minősül a felelősség megállapításához; „mindez bizonyos adatok által érvénytelennek nyilvánítható, de ez nem valósítható meg puszta feltételezésekre alapozva, bizonyító erő nélküli, illetve kétséges bizonyító erejű alibik esetén”.