„Akik élvezték a Bolond könyörtelenül vicces rétegeit és a Te szent kék! történelmi szeszélyességét, azok jócskán megtalálják a számításaikat ebben a könyvben is.

Amerika egyik legeredetibb humoristája most sem okoz csalódást.”

Kirkus Reviews

„A Bolond rajongói számára Tarsoly visszatérésénél nagyobb örömet el sem tudnánk képzelni… Ráadásul kiderül, hogy Shakespeare művei közel sem olyan szárazak és porosak, ahogy sokan gondolnák.

Pláne akkor nem, ha Moore diktál.”

Library Journal

„Moore ötletes történetmesélése, trágár prózája és elképesztő szójátékai sikeresen gyúrnak egybe két klasszikus tragédiát egy vérlázítóan nevetséges komédiává.”

Publishers Weekly

„Moore regényeinek legerősebb tulajdonsága a nyelvezetben rejlik.

A Monty Python-rajongók A velencei sárkányban található több száz sértegetés és vicc olvasatán nem fognak tudni betelni az örömtől.”

USA Today

Impresszum

Christopher Moore: The Serpent of Venice

Copyright © 2014 by Christopher Moore

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Moore: The Serpent of Venice

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2014

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-110-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-111-7 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet és a borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Olvasószerkesztő: Balogh Béla

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: humor

Személyek

Kórus – az elbeszélő

Antonio – velencei kereskedő

Brabantio – római szenátor, Desdemona és Portia atyja

Jago – katona

Rodrigo – úriember katona, Jago barátja

Tarsoly – bolond

Portia – Brabantio kisebbik lánya, Desdemona húga

Nerissa – Portia komornája

Desdemona – Brabantio idősebb lánya, Portia nővére

Emilia – Jago felesége, Desdemona komornája

Othello – mór, a velencei flotta tábornoka

Shylock – zsidó, velencei pénzkölcsönző, Jessica atyja

Jessica – Shylock lánya

Bassanio – Antonio barátja, Portia udvarlója

Lorenzo – Antonio barátja, Jessica udvarlója

Gratiano – Antonio fiatal barátja, kereskedő

Salanio – Antonio fiatal barátja, kereskedő

Salarino – Szintén Antonio fiatal barátja, felcserélhető Salanióval, lehetséges, hogy elírásból született

Nyáladzó – bolondtanonc

Jeff – majom

Cordelia – szellem. Mindig van egy rohadt szellem.

A szín

Színünk a 13. század végi, többé-kevésbé mitikus Itália, ahol független városállamok kereskednek és hadakoznak egymással. Velence kis megszakításokkal ötven éve háborúban áll Genovával a Kelet és a Szentföld felé vezető hajózási utak uralmáért.

Velence már ötszáz éve független köztársaság, amelyet 480 tagból álló, választott szenátus kormányoz, akik pedig megválasztanak egy dózsét, aki pedig a hat szenátorból álló nagytanács segítségével felügyeli a szenátust, a katonaságot és a civil tisztségviselőket. A szenátorok elsősorban Velence nagy hatalmú kereskedőosztályából kerülnek ki, és egész addig választhatta őket a nép, bármilyen foglalkozásúak voltak is. Csakhogy az a rendszer, amely a velenceieket a leggazdagabb és leghatalmasabb hajós néppé tette a világon, megváltozott. A kivételezett szenátorok, akik azt akarták elérni, hogy a hatalmukat és vagyonukat a családjukra hagyhassák, megszavazták, hogy a pozíciójuk örökölhető legyen.

Furcsamód, noha a legtöbb szereplő velencei honpolgár, mindenki jól beszél angolul.

Ahol nincs külön jelölve, ott a körülmények általában nyirkosnak tekinthetők.

I. FELVONÁS

FORTUNATO SORSA

Szörnyű tervemet az éjszaka s a pokol szülje meg!

Othello, I. felvonás, 3. szín

KÓRUS:

INVOKÁCIÓ

Ébredj, Múzsa!

Sötét vizek tündére,

Adj ihletet,

Most aranyat érne.

Kelj fel, Múzsa!

Uszonyod járjon,

Törj csak át

A látszatfátylon.

Jöjj hát, Múzsa!

Lopózz víz alatt,

Üsd el a fényt,

Szemnek húzz falat.

Mesélj, Múzsa!

S én papírra vetem,

Szikkadt pennám

Mérgedbe merítem.

Szerelem és gyász,

Derű vagy frász,

Hűség, árulás,

Égbekiáltó nagy

Kibaszás…

Egy
A CSAPDA

A három velencei a dokknál várta a bolond érkezését.

– A lelkére kötöttem, hogy egy órával napnyugta után! – dohogott a görbe hátú, szürke szakállas szenátor. A rangjához illő díszes brokátköntöst viselt. – Magam küldtem érte gondolát.

– Eljön az, úgy éljek – csitította a katona, a széles vállú, erőtől duzzadó, negyvenes éveit taposó vadállat. Bőrből és durva vászonból készült ruhát viselt, az övén kard és párbajtőr lógott, a szakálla feketéllett, a jobb halántékán éktelenkedő sebtől olybá tűnt, mintha állandóan kétkedne vagy gyanakodna. – Ínyencnek hiszi magát, nem tud ellenállni borospincéd csábításának. És ha elvégeztük, amit el kell végeznünk, lesz mit ünnepelnünk a karneválon kívül is.

– Én mégis szomorú vagyok – szólalt meg a kereskedő. A puha kezű, fehér bőrű úriember finom, lecsüngő bársonysüveget viselt, és akkora pecsétgyűrűt, akár egy kisegér, amivel, a gyűrűvel, nem az egérrel, a megkötött szerződéseket pecsételte le. – És nem értem, mitől.

Messziről, a lagúnán túlról sípok, dobok és kürtök lármája ért el hozzájuk. A Piazza San Marco közelében a parton fáklyák imbolyogtak. Mögöttük a szenátor kastélya, a Villa Belmont sötéten állt, csak egy viharlámpa világlott az egyik emeleti ablakban, hogy fénye elvezesse a gondolást erre a magánszigetre. A halászok fáklyái tompa, részeg csillagokként bukdácsoltak a tintafekete vízen. A városnak még karnevál idején is kell enni.

A szenátor a kalmár vállára tette a kezét. – Szolgálatot teszünk Istennek és a hazának, könnyítünk lelkiismereten és szíven, s ez a megtisztulás utat nyit terveink valóra váltásához. Gondolj arra, micsoda jutalom vár, ha a patkányt eltávolítottuk a magtárból.

– A majmát kedvelem – felelte a kereskedő.

A katona elvigyorodott, és megvakarta a szakállát, hogy elrejtse a derültségét. – Tettél róla, hogy egyedül jöjjön?

– Ez volt a meghívás feltétele – válaszolt a szenátor. – Azt javasoltam neki, hogy keresztényi szeretetből az összes szolgáját bocsássa el, hadd vigadjanak a karneválban, és megnyugtattam, hogy én is így tettem.

– Ravasz előrelátás – nézett vissza a hatalmas, sötét házra a katona. – Így nem fog gyanakodni, ha látja, hogy nincs itt senki.

– De a majmokat borzasztó nehéz elkapni – jegyezte meg a kalmár.

– Hagyd már azt a majmot! – mordult rá a katona.

– Azt mondtam neki, hogy a lányom retteg a majmoktól – mesélte a szenátor –, nem bír egy szobában lenni velük.

– De a lányod nincs is itt – akadékoskodott a kalmár.

– A bolond ezt nem tudja – világosította fel a katona. – A bátor Montressor a zsenge lányát használja csalinak, még azok után is, hogy az idősebbet bizony elcsente a horogról egy ragadozó hal.

– A szenátornak a szúrós megjegyzésed nélkül is éppen eléggé fáj a vesztesége – torkolta le a kalmár. – Talán nem mind egy célért küzdünk? Okos élcnek szántad, de csak faragatlan és kegyetlen megjegyzés.

– De hát, édes Antonióm, én egyszerre vagyok okos, faragatlan és kegyetlen, ami viszont nagyon is kapóra jön a vállalkozásodhoz. Vagy jobb szeretnéd társnak egy udvarias kard finom élét? – csúsztatta tenyerét kardja markolatára a katona.

A kalmár kinézett a vízre.

– Gondoltam – bólintott a katona.

– Öltsetek barátságos ábrázatot – lépett közéjük a szenátor, és hunyorogva kémlelt az éjbe. – A bolond csónakja közeleg. Ide!

Fényes lámpás imbolygott a halászcsónakok között, majd lassan kiszakadt közülük, ahogy a gondola feléjük tartott. A következő pillanatban besiklott a dokkba. A gondolás olyan precízen kezelte az evezőt, hogy a fekete hajó széle arasznyira állt meg a parttól. A kabin zsalus ajtaja kattanva kinyílt, és egy inas emberke lépett ki fekete-ezüst bohócjelmezben, harlekinmaszkban. A mérete alapján az ember fiúnak hihette volna, de a jókora gatyapőc és az ábrázatán serkedő szakáll elárulta korát.

– Egy árva lámpás? – ugrott ki a dokkra a harlekin. – Nem tellett még egy-két fáklyára, Brabantio? Olyan sötét van idekint, mint az éjszaka herezacskójában. – Lezseren ellejtett a katona és a kalmár előtt. – Talpnyalók – biccentett nekik, és már indult is az ösvényen a villa felé, kezében lengetve a bohócjogarra tűzött bábfejet. A szenátor mellette csetlett-botlott, magasra emelte a lámpást, hogy lássanak.

– Sokat ígérő éjszaka ez, Fortunato – mondta buzgón a szenátor. – Még éjszállta előtt elküldtem a szolgákat, hogy…

– Hívj Tarsolynak – szólt közbe a bolond. – Csak a dózse hív Fortunatónak. De el tudom képzelni, hogy így nevez mindenkit, aki ugyanolyan bamba tök a kártyázásban, mint ő maga.

A dokknál a katona ismét a kardja markolatát simogatta. – A szentekre esküszöm, a legszívesebben itt és most átszúrnám a máját, és annál fogva felemelném, hogy lássam lehervadni a pimasz vigyorát, miközben az utolsókat rúgja. Szívből gyűlölöm a bolondot.

A kalmár mosolygott, és a fogai közt szűrve a szót visszanyomta a katona kezét, és a gondolában várakozó férfi felé intett. – Ahogy én is… Ebben a pantomimben, amit a karneválra gyakorlunk, ő a mi gúnyolódó bohócunk. Haha! Ő a Punchinello a mi kis bábszínházunkban, nem igaz? Csupa móka és kacagás.

A katona a gondolásra nézett, és kipréselt egy kényszeredett vigyort. – Úgy bizony. Csupa móka. Én meg túlságosan beleélem magamat a szerepbe. Egy pillanat, signor, megkérdezem, mi legyen. – Megfordult, és a másik kettő után kiáltott. – Montressor! És a gondolás?

– Fizessétek ki! Menjen el, vigadjon, aztán éjfélre jöjjön vissza!

– Hallotta – fordult a katona a gondoláshoz. – Menjen ünnepelni, de annyira ne öntsön fel a garatra, hogy ne tudjon kormányozni. Éjjel a saját ágyamban akarok aludni. Fizesd ki, Antonio. – Azzal elindult az ösvényen.

– Én? Miért mindig én? – A kereskedő az erszényébe nyúlt. – Jól van, tessék. – Egy érmét dobott a gondolásnak, az elkapta, és köszönetképp fejet hajtott. – Éjfélkor.

– Éjfélkor, signor. – A gondolás elfordította az evezőt, mire a gondola elsiklott a dokktól. Olyan némán és simán szelte az éjszakát, akár a kés.

A bolond a palazzo pazar bejárata előtt megtorpant. – Az mi az ajtó felett, Montressor? – A márványba vésett címert elrejtette az éjszaka. A szenátor felemelte a lámpást. A dombormű egy aranyozott emberi lábat ábrázolt, ami egy jádekígyóra tapos, noha az állat belemélyeszti fogát a sarkába.

– A családi címerünk – felelte a szenátor.

– Rendes sárkányos-oroszlános már nem jutott, kénytelen voltál beérni ezzel a fossal, mi?

– Bourbon-liliomot is cifrázhattak volna rá – szólalt meg a bábfej, aminek hangszíne épp eggyel volt magasabb a bolondénál. – A Montressor köcsög francia név, nem?

A szenátor szembepördült a bábbal. – A Montressor címet a dózse ajándékozta nekem. Azt jelenti: az én kincsem, vagyis a dózse engem tart a legtöbbre a nagytanács hat szenátorából. Ez pedig a Brabantiók címere, melyet családunk négyszáz éve büszkén visel. Olvasd el a mottót, bolond: Nemo me impune lacessit. – Ahogy csikorgó foggal felolvasta, a lámpás minden szótagnál fel-le ugrált a kezében. – Azt jelenti: „Senki nem támad rám büntetlenül.”

– Hát ez kurvára nem francia mondás – fordult a báb a bolond felé.

– Hát nem – mondta az. – Jones báb folyékonyan vartyog franciául – magyarázta a szenátornak.

– De a Montressor francia, nem? – kérdezte a báb.

– Olyan békaszagú, mint egy nyári nap a Szajna partján – felelte neki a bolond.

– Gondoltam.

– Ne beszélj már a bábbal! – förmedt rá a szenátor.

– Te meg kiabáltál vele – méltatlankodott a bolond.

– Hát most veled kiabálok! Te mozgatod a báb száját, és adod a hangját!

– Neeem! – nézett tátott szájjal a báb a bolondra, majd a szenátorra, majd megint a bolondra. – Ez a szarcsimbókoló lenne a főnök?

A bolond biccentett, és sipkáján a csengettyűk buzgón tették a dolgukat.

A báb a szenátor felé fordult. – Ha már ilyen rohadék vagy, akkor tudd meg: a mottód koppintás.

– Micsoda?! – fortyant fel a szenátor.

– Lopott – mondta a bolond, ünnepélyesen bólogatva, mint a rossz hír hozója.

A kalmár és a katona közben utolérték őket. Látva, hogy a vendéglátójukat felbőszítették, megálltak a lépcső alján, onnan figyelték a fejleményeket. A katona keze újra megkereste kardja markolatát.

– Az egy skót mottó – mondta a magáét a báb. – A nyüves Bagrács-rend mottója.

– Ez igaz – támogatta a bolond. – Csak Bogáncs, nem Bagrács, Jones, te sarjútuskó.

– Mint mondám: kapd be – felelt meg neki Jones báb.

A bolond rámeredt, majd a szenátor felé fordult. – Ugyanez a mottó áll az edinburgh-i vár bejárata felett.

– Biztosan rosszul emlékszel – kötötte az ebet a karóhoz a szenátor. – Ez latinul van, honnan tudnád?

– Latinul hát, de engem apácák neveltek az egyház keserű kebelén. Előbb tudtam latinul és görögül, mint hogy felértem az asztalt. Nem, Montressor, a mottód akkor sem lehetne skótabb, ha kékkel festették volna fel, és égett tőzeg meg a vörös hajú nővéred szaga áradna belőle.

– Lopott, csent, csórt, elemelt – sorolta Jones. – Egy meghurcolt, megrusnyított mottó.

– Megrusnyított? – csodálkozott a bolond. – Tényleg?

A báb hevesen bólogatott a bot végén. A bolond vállat vont, és a szenátor felé fordult. – Egy szar címer és egy bemocskolt mottó, Montressor. Bízzunk benne, hogy az amontillado, amit ígértél, csillapítja a csalódásunkat.

A kalmár felment a lépcsőn, és kezét a bolond vállára tette. – Ne vesztegessük az időt itt a ködben. Lássuk a szenátor pincéjét és a hordó finom amontilladót.

– Úgy van – mondta a szenátor. Belépett az ajtón a fényűző előtérbe, a pohárszékről levett pár hosszú gyertyát, meggyújtotta őket a kezében fogott lámpásról, majd minden vendégnek adott egyet. – Óvatosan lefelé. Ősi lépcső vezet le a palazzo legalsó szintjeire. Néhány helyen a plafon is alacsony. Antonio, Jago, vigyázzatok a fejetekre.

– Most megrusnyította a magasságunkat? – kérdezte a báb.

– Fingeresztékem sincs – felelte a bolond. – Abban se vagyok biztos, hogy mit jelent a megrusnyít. Csak azért támogattalak, mert azt hittem, te tudod, mit beszélsz.

– Kuss legyen, bolha – mordult rá a katona.

– Na, ez a megrusnyítás – mondta a báb.

– Ja, akkor igen – felelte a bolond. Magasra emelte a gyertyát, melynek fénye vastag penészbevonatot világított meg az alacsony plafonon. – Szóval, Montressor, a szépséges Portia itt vár a sötétben?

– Sajnos kisebbik lányom nem csatlakozik hozzánk. Elugrott Firenzébe cipőt vásárolni.

Egy sokkal szélesebb boltíves helyiségbe értek. Az egyik fal mellett hordók álltak, a másikat pedig poros palackokkal teli állványok szegélyezték; középen egy hosszú tölgyfa asztal és több magas támlájú szék állt. A szenátor sorra gyújtotta meg a lámpásokat, míg az egész kamra kellemes meleg fényben nem fürdött, amely viszont leleplezte a pincét uraló nyirkot.

– Nem is baj – vélte a bolond. – Csak nyafogna, hogy sötét van, meg nyirok van, meg Jagónak tintahalszaga van. Sose tudnánk rátérni a tisztességes ivásra.

– Micsoda? – horkant fel a katona.

A bolond közel hajolt Antonióhoz, és úgy felvonta a szemöldökét, hogy a fekete maszk fölé emelkedett. – Ne érts félre, Portia zaftos kis dugihugi, de amikor valami nem úgy van, ahogy ő akarja, akkor szúr, mint sün a gatyapőcben.

A szenátor felkapta a fejét, szemében gyilkos tűz lobbant, majd leszegte a tekintetét, és megborzongott, mintha titkos élvezet borsódzna végig tagjain.

– Nincs tintahalszagom – jelentette ki a katona az önérzet ritka rohamában. Megszagolta a köpenyt a vállán, és mert nem érzett tintahalszagot, a szenátorra figyelt.

– Ha lennél olyan kedves kitölteni az amontilladót, Jago – kérte az –, hogy halljuk eme kiváló ínyenc értő véleményét.

– Én sose állítottam, hogy ínyenc lennék, Montressor. Csak annyit mondtam, hogy már ittam amontilladót, és olyan volt, mint az eb heréje.

– A kutya töke – pontosított a báb.

– Amikor Spanyolhon királya voltál, ugye? – érdeklődött a kalmár vigyorogva, szemét gunyorosan forgatva a szenátor felé.

– Megfordultak rajtam különféle címek, de csak a bolond állandó – felelte Fortunato.

A katona a hóna alá fogta a súlyos hordót, akárha egy bikanyakú ellenfelet fojtogatna, és a gyömbérszín folyadékkal megtöltött egy finom muranói üvegkorsót.

– A borkereskedő most rendelt még öt hordóval Spanyolhonból – mesélte a szenátor. – Ha eredetinek ítéled, megveszem azokat is, és egyet hálából elküldetek neked.

– Akkor feltétlenül kóstoljuk meg – mondta a bolond. – Előrebocsátom, hogy akkor lenne igazán eredeti, ha egy szemérmetlen, olajbőrű fehércseléd töltené ki, de hát be kell érnünk Jagóval.

– Lefogadom, nem először játssza ezt a szerepet – szólalt meg Jones báb. – Magányos éjszakák a bajtársakkal meg miegymás.

A katona vigyorgott, letette a hordót az asztalra, majd a szenátor bólintására töltött a korsóból a négy súlyos, szárnyas oroszlán talpon álló, ónfenekű üvegpohárba.

– A köztársaságra! – emelte poharát a szenátor.

– Nagyboldogasszony ünnepére! – így a kalmár. – A karneválra!

– Velencére! – így a katona.

– A fincsi Desdemonára – így a bolond.

A kalmár majdnem megfulladt, ahogy a szenátorra nézett. Az nyugodtan kortyolt, majd poharát az asztalra tette, de szemét egy pillanatra sem vette le a bolondról.

– Nos?

A bolond meglötybölte a folyadékot a szájában, szemét a plafon felé fordítva mérlegelt, majd nyelt egyet, mintha egy különösen förtelmes orvosságot kellene leerőltetnie. Megborzongott, és a pohara felett a szenátorra sandított. – Nem tudnám megmondani.

– Akkor ülj le, és igyál még kicsit – javasolta a kalmár. – Az első korty néha csak arra elég, hogy lemossa a port az ember szája padlásáról.

A bolond leült, a többiek követték a példáját. Mind ittak. A poharak az asztalra koppantak. Azok hárman a bolondra néztek.

– Nos? – kérdezte Jago.

– Montressor, téged átvertek. Ez nem amontillado.

– Nem? – kérdezte a szenátor.

– Én nem találok benne kivetnivalót – mondta a kereskedő.

– Nem, ez nem amontillado – ismételte a bolond. – És látom az arcodon, hogy nem vagy se meglepett, se csalódott. Szóval amíg vedeljük ezt a löttyöt, mely kissé szurokízű, ha engem kérdel, rátérhetnénk a sötétebb szándékodra. Az igazi okra, amiért itt vagyunk. – A bolond kiitta a poharát, rákönyökölt az asztalra, és szemérmesen nézett a szenátorra, akár egy incselkedő bakfis. – No?

A katona és a kalmár a szenátorra néztek, aki elmosolyodott.

– Sötétebb szándékomra? – ismételte a szenátor.

– Szurokízű? – kérdezte a kalmár.

– Szerintem nem – nézett a poharára a katona.

– Bolondnak nézel? – kérdezte a bolond. – Ne válaszolj. Úgy értem, hogy bolondosnak? Ez is rossz kérdés. – A kezére nézett, meglepte, hogy még a karja végén találja, majd újra a szenátor felé fordult. – Azért hívtál ide, hogy meggyőzzem a dózsét, támogasson még egy szent háborút?

– Nem – felelte a szenátor.

– Nem? Nem akarsz még egy véres háborút?

– Dehogynem. De nem ezért hívtunk ide – mondta a katona.

– Akkor azt akarod, hogy vegyem rá Othello barátomat, támogasson a keresztes hadjáratban, amiből ti mind hasznot húztok. Tudtam, amint megkaptam a meghívót.

– Eszembe se jutott – mondta a szenátor. – Még egy pohárral?

A bolond megigazította a sipkáját, és amikor a csengettyűk megszólaltak, az egyiket követte a szemével, és majdnem hanyatt esett a székkel.

Antonio, a kalmár elkapta, és megnyugtatón megveregette a hátát.

A bolond feléje fordult, méregette, nemcsak a szemébe nézett, hanem a szeme köré, mintha egy sötét ház ablaka lenne, amiben valaki rejtőzik.

– Nem akarod, hogy használjam a befolyásomat, és Franciahon meg Anglia támogasson egy háborút?

A kalmár a fejét rázva mosolygott.

– Ej, a macskahere vigye el, akkor ez csak sima bosszú?

Antonio és Jago bólintott.

A bolond a szenátort nézte, és alig tudott a szakállára figyelni. – Mindenki tudja, hogy idejöttem. Sokan láttak a gondolán.

– És majd látnak egy bolondot visszatérni is – mondta a szenátor.

– A dózse kedvence vagyok. Bálványoz engem.

– Éppen ez a baj.

A bolond egy mozdulattal felugrott a székről az asztal közepére, a derekához nyúlt, és egy hegyes dobótőrt kapott elő, de ahogy maga elé tartotta, megcsillant rajta a fény. A bolond megtántorodott, és megrázta a fejét.

– Méreg? – kérdezte kissé sóvárogva. – Faszkallantyú, megöltek…

A szeme befordult, a térde összecsuklott, és arccal az asztalra zuhant. A dobótőr csörögve esett a padlóra.

A három férfi az ernyedt Fortunatóra nézett, majd egymásra.

A katona megtapogatta a bolond nyakán a pulzusát. – Él, de azon tudok segíteni – nyúlt a kardjáért.

– Nem! – szólt rá a szenátor. – Segítsetek levetkőztetni és az egyik alsó cellába vinni, aztán menjetek. Ti láttátok élve utoljára, és nyugodt szívvel megesküdhettek, hogy többet nem tudtok.

– Szomorú, hogy kénytelenek vagyunk megölni a bolondot – sóhajtott Antonio. – Ugyan iszonyúan bosszantó, de tényleg vidámságot teremt maga körül. De hát minden dukátnak ára van. Ha haszon bimbózik, egy kalmárnak le kell csippenteni.

– Kötelességünk megtenni Istennek, a haszonnak és a köztársaságnak! – nyilatkoztatta ki a szenátor.

– Sok bolond végét okozta már, hogy a háború szelének ellenkezett – mondta Jago –, és most ez is így jár.

Kettő
A SÖTÉT

– Mit művelsz? – kérdeztem.

– Befalazlak a pincébe – felelte a szenátor. Egy kamrában voltam a falhoz láncolva, a Montressor az ajtónyílás előtt guggolt.

– Nem hinném – mondtam.

Valóban nagyon úgy festett, hogy éppen befalaz, de eszem ágában sem volt feladni, csak mert meztelen voltam, láncra verve, és víz emelkedett a lábamnál. Körültekintően igyekeztem nem önteni önbizalmat az ellenségembe.

– Pedig igen – mondta. – Téglánként. Kölyökkorom óta nem falaztam, de nem lehet elfelejteni. Azt hiszem, tízéves voltam, amikor segítettem a kőmívesnek, aki apám házát építette. Természetesen nem ezt. Ez a ház évszázadok óta a családunk tulajdona. És inkább voltam a kőmíves útjában, mint segítettem, mégis tanultam tőle.

– Hát, akkor sem lehettél bosszantóbb, mint most vagy, szóval csináld csak.

A szenátor olyan lelkesedéssel nyomta a vakolókanalat a habarccsal teli vödörbe, mintha a májamat döfné át. Aztán a lámpást beemelte kis kamrámba az ajtónyíláson keresztül, amit már térdmagasságig befalazott. A lámpafénynél láttam, hogy egy alig négy lépés széles, a sötét víz felé lejtő járatban vagyok. Az első hullámok immár a bokámat nyaldosták. A falon volt egy dagályjel, majdnem a mellkasom magasságában.

– Ugye, tudod, hogy itt fogsz meghalni, Fortunato?

– Tarsoly a nevem – javítottam ki. – Megőrültél, Brabantio. Agyadra ment a paranoia, a téveszme és a túlzásba vitt fényűzés.

– Meg fogsz halni. Egyedül. A sötétben. – A vakolókanál nyelével a helyére ütögetett egy téglát.

– Biztos szenilis is. A beltenyésztés és a szifilisz miatt korábban beállt nálad.

– A rákok meg se várják majd, hogy kihűlj, már akkor nekiállnak letisztogatni a csontjaidat, amikor még mozogsz.

– Hah – mondám.

– Mi az, hogy „Hah”?

– A kezemre játszottál!

Vállat vontam, amennyire bírtam, ezzel jeleztem botorsága bagolyvakító mértékét. (A gesztuskészletem a vállvonásra korlátozódott, mivel a kezemet egy súlyos fémgyűrűhöz láncolták a fejem felett. Nem lógtam, de ülni sem tudtam. Ha a megfelelő pontig húzom a láncot, legyinthettem volna, de a legyintéshez nem tudtam mit hozzáfűzni. Már a láncon kívül.)

A szenátor kuncogott, és habarcsot kent a következő sor téglának. – A lagúna szintje alatt vagyunk. Halálra kínozhatnálak, azt se hallaná senki, de én inkább lefekszem, és arról álmodom, hogy lassan kiszenvedsz a sötétben.

– Hah. Tessék. A mérgedtől már meghaltam, szóval igazából én állok nyerésre.

– Nem méreg volt. Egy főzet Kína legtávolabbi sarkából, amit nem kis költséggel hozattam szárazföldön át. Már a poharadban volt. – A köntösébe nyúlt, és elővett egy vörösre lakkozott dobozkát.

– Nem méreg? De kár. Élveztem a feltámadást. Persze abban bíztam, hogy magasabb testben térek vissza, de az, hogy magas is legyek, meg ilyen marconán jóképű is, már tényleg túl sok lenne a jóból.

– Szeretnél fogadni rá, hogy meddig bírod? Két napig? Háromig? Jaj, el is felejtettem, nem tudsz fogadni, hiszen nincsen semmid.

– Igaz – ismertem el. – De tudod, ez a győzelem abban az egyszerű igazságban, ami mindnyájunkra vonatkozik: semmink sincs, semmik vagyunk. – Igazság szerint én már három hónapja voltam semmi. Nem éreztem semmit a vágyakozáson és gyászon kívül; akkor kaptam hírt róla, hogy édes Cordeliámat elvitte a láz. Nem féltem a haláltól, még a fájdalomtól sem. Különben el sem jöttem volna Brabantio palazzójába. Abban a végső pillanatban, amikor azt hittem, megmérgezett, valójában megkönnyebbülés fogott el.

– Hát, te tényleg semmi vagy – értett egyet Brabantio. – Bárcsak azelőtt rájöttél volna, hogy tönkretetted a lányomat.

– Portiát? Á, nincs tönkretéve. Kicsit talán sajog neki, pár napig óvatosan lépdel, mert a hátát kidörzsölte a szőnyeg, de messze nincs tönkremenve. Ne úgy gondolj rá, hogy tönkrement, inkább, hogy megfelelően bejáratott.

Brabantio felmordult, és átdugta vörös képét a nyíláson, akár egy porevő eszelős. (Azt hittem, elpattan egy ér azon az aszott fején.) Riposzt helyett csak gőz és köpet jött ki a száján, amit bátorításnak vettem, és folytattam.

– Mint egy új csizma – mondtam, mert Brabantio főzetétől beszélhetnékem támadt. – Mint az új csizma, amivel belemész a vízbe, hogy miközben cuppogsz benne, tökéletesen a lábadhoz idomuljon, az élmény úgy formálja, hogy téged és csakis téged fogadjon be. Na, akkor kell rádönteni egy székre, és feldugni a seggébe!

– Nem! – üvöltötte a szenátor, és egy téglát dobott felém, ami el is törte volna a térdkalácsomat, ha gyorsan fel nem húzom magam a láncon. A tégla így lekoppant a falról, és valahol a sötétben csobbant.

– A betört csizma metaforától elszakadt a fitymakantár, mi? – A hangulatot fokozandó vidáman megzörgettem a láncot. – Most híján leszel egy téglának, tudsz róla? Összekutyultad az egész rohadt építményt egy csipetnyi irodalmi szabadság miatt, te vékony bőrű vén fajbunkoló!

– Az idősebb lányom, Desdemona lett tönkretéve – nyomott egy téglát a fal tetejére a szenátor.

– Ó. Nos, azért nem engem illet a dicséret – mondtam. És természetesen a kisebb lányáról is hazudtam. Portiával még soha kettesben sem maradtam. – Nem, Desdemona megszégyenülése kizárólag Othello érdeme.

Újabb tégla csatlakozott vörös társaihoz a sorban. Fölöttük már csak a szenátor arca látszott.

– De ha nem avatkozol bele, a mór már elment volna – sziszegte –, vagy ha hallgatnak rám, elítélik. De nem, te ott duruzsoltál a dózse fülébe, akár a szúnyog! A drága mórod dicséretét zengted, áradoztál, hogy Velence mennyivel tartozik neki. Rímeket faragtál arról, hogy nemes hős, pedig csak egy kormos képű rabszolga, aki nem tudja, hol a helye.

– A nemesség és a bátorság számodra mindig is ijesztő és idegen tulajdonság volt, te húgyvérű kalmár. – A szenátor érzékeny volt a nemesi származására, pontosabban származatlanságára. Velence volt az egyetlen városállam Itáliában, sőt az egyetlen állam az egész kontinensen, ahol nem voltak földbirtokosok, elsősorban azért, mert eleve föld sem volt. Velence köztársaságként működött, ahol minden méltóságot kötelességtudóan választottak, és a szenátor a szíve mélyéből gyűlölte ezt a rendszert. Csak az elmúlt hónapokban sikerült meggyőznie a dózsét és a tanácsot, hogy a szenátori székek legyenek örökölhetőek. És mivel Brabantiónak nem volt fia, a széke legidősebb lánya férjére szállna. Igen, a mórra.

– A szó szigorú értelmében a mór igazából nem tette tönkre – folytattam. – Úgy értem, Desdemona egy olyan tábornok felesége, aki egy nap Velence egyik szenátora lesz. Szóval igazából ez feljebb lépés, tekintve az ő vérvonalát, ami, szerintem ebben egyetértesz velem, olyan közönséges, akár a macskahúgy.

Brabantio felmordult és még egy téglát hajított át a nyíláson. Eltalálta a combomat, de nem fájt annyira, amennyire vártam. Gondolom, jobban kellett volna aggódnom a sorsom miatt. Az a keleti por elbódított.

– Hé, ennek nyoma marad, Montressor!

– Légy átkozott, bolond. De én elhallgattatlak. – Olyan dühvel folytatta a falazást, ami a szavát vette. Hamarosan egyetlen téglányi hely maradt, egy sárga fénytéglalap.

– Könyörögj kegyelemért, bolond – mondta.

– Nem én.

– Nem fogsz tudni gyorsan vízbe fúlni, tettem róla. Szenvedni fogsz, ahogy én szenvedtem miattad.

– Nem érdekel. Semmi nem érdekel. Fejezd be a rohadt munkádat, és kotródj. Belefáradtam, hogy hallgassam a nyavalygásodat. Jöjjön a feledés, hadd találkozzam újra a szívszerelmemmel, a királynőmmel. – Lehajtottam a fejem, lehunytam a szemem, vártam a sötétet és hogy mi álmok jőnek. Eszembe se jutott, hogy lehetek egyszerre megtört szívű és halott.

– A királynőd nem a lázba halt bele, bolond. – Brabantio hangja immár csak suttogás volt a sötétben.

– Hogy?

– Méreg volt, Fortunato. Róma legjobb patikusa keverte ki, hogy lassú és halálos láz hatását keltse. Nem sokkal azután készíttettük, hogy megérkeztél követként, és beszéltél róla, hogy a királynőd mennyire ellenzi a keresztes hadjáratunkat. Antonio egyik hajóján küldtem a mérget Normandiába, egy kém csempészte be, akit Jago szervezett be a királynőd testőrségéből. Nekünk talán nincsenek földesuraink, de aki a tengert uralja, az uralja a kereskedelmet, és aki a kereskedelmet uralja, az uralja a világot.

– Nem – mondám, de az igazság úgy égette át a mákony kábaságát és a gyászt, akár a folyékony tűz. A gyűlölet magamhoz térített. – Nem, Montressor!

– De igen. Menj, találkozz a királynőddel, Fortunato, és amikor látod, mondd meg neki, hogy a te szavaid ölték meg. – Végighúzta a vakolókanalat a nyílás tetején, majd helyére illesztette-kopogtatta az utolsó téglát, sötétségbe taszítva engem. A víz már a térdemig ért.

– Az isten szerelmére, Montressor! Az isten szent szerelmére!

Ám a kopogtatás megszűnt, és a szenátor lelkiismeretére apelláló kiáltásomat elfojtotta a kacagása. A nevetés halkult, egyre halkult, majd végleg elhalt.

Három
A SZORULT HELYZET

Ez aztán a szorult helyzet: befalaztak és megláncoltak a sötét, magányos, hideg cellában, a víz már a mellkasomig ért. A csendben csak a saját zihálásomat hallottam, és a kitartó csöpögést valahol a fejem felett. Aztán halk kaparászást a fal túloldaláról. Talán Brabantio szedi össze a szerszámait.

– Brabantio, te álnok, szénlelkű gecigolyhó! – kiáltottam.

Kuncogást hallottam a fal túloldaláról, vagy csak saját visszhangomat? A helyiség összeköttetésben állt a lagúnával, de még távolról sem hallottam hullámok csobbanását. A teljes sötétségben csak a szemhéjam belsejét benépesítő fantomokat láttam: olajfoltok a fekete vízen. Basil tisztelendő anya „a lélek repedései”-nek nevezte ezeket, mielőtt bezárt a szekrénybe a Kutyasmaci apátságban, ahol nevelkedtem. „A sötétben elmélkedhetsz a lelked repedésein, ahol beszivárog a gonoszság, Tarsoly.” Néha napokig elmélkedtem lelkem repedésein, mire kibékültem a sötétséggel. Barátok lettünk.

Mostanság azt hittem, már a halállal is összebarátkoztam, nyugodtan átadom magam a tollpárnás feledés fenomenális ölelésének. Édes Cordeliám halála kipurgálta belőlem a félelmet és az önbecsülést, többheti ivás pedig a dühöt, és meghajtotta beleimet. Most viszont ébrenlétre pofozott egyrészt a harag, másrészt a gyötrelem, hogy tetteim okozták királynőm végzetét.

– Te szifiliszes fácánbaszó! – kiáltottam, ha a Montressor netán hallgatózna.

Legalább a víz meleg volt. Augusztus lévén a lagúna megőrizte a nyár melegét, én mégis dideregtem. Hideg víz cseppent a bal kezemre olyan rendszerességgel, akár az óra ketyegése, és hamarosan úgy szúrt, akár egy jégtű. Kikísérleteztem, hogy ha egyenesen állok, a lábamra helyezve a testsúlyomat, akkor a karomat pihentetni tudom egy téglapárkányon, amely a vállam magasságában futott, ahol a fal találkozott a plafon boltívével. Így a karom súlya sem húzta a bilincset, és a hideg víz ártalmatlanul a láncra cseppent. Viszont ha lazítani akartam, és háttal a falnak támaszkodtam, a karom meg elernyedt a bilincsben, akár egy imádkozó szenté, akkor a hideg, csepegő víz bosszantott, akár egy apró, dércsípte tündér, aki az ízületeimet hágja, és felébreszt, amikor végre elszundítanék. Akkor még nem sejtettem, hogy ez a kegyetlen manó a kulcsa az életben maradásomnak.

Egy idő után azonban csak elszundítottam, és a meleg vízben lógva egyszerre kellemes és szörnyű álmok mosdattak. Elragadott drága Cordeliám mellől egy falánk szörny karma, zihálva ébredtem a sötét kamrában, azt kívánva, bárcsak valóság lett volna, közben megkönnyebbültem, hogy nem az volt, míg a sötétség a teljes súlyával ismét rám nem nehezedett.

– Tarsoly – mondta az álmomban Cordelia –, elküldelek Velencébe, hogy eléjük tárd álláspontomat a tervezett keresztes hadjáratról.

– De bogaram, ismerik az álláspontodat – feleltem. – Küldtél nekik egy kötegnyi levelet királyi pecséttel: Britannia, Wales, Normandia, Skócia, Spanyolország királynője… apropó, még a miénk Spanyolország?

– Nem, egyik sem a miénk, hanem az enyém.

– A királyi többest használtam, ha tudni akarod. A régi jó „Isten a zsebünkben van” többest, amit ti, nemesek használtok, ha nem elégséges, hogy egyes számban legyetek irdatlan nagy barmok. – A fejem oldalt biccentve vigyorogtam, és elbűvölően csengettem sipkám egyik csengőjével.

– Na látod, ezért kell, hogy téged küldjelek.

– Győzzem meg őket, hogy irdatlan nagy barom vagy? Átvitt értelemben beszéltem, drágám. Tudod, hogy imádlak, különös tekintettel a női szerveidre, és tisztelem a baromi klassz hozzáállást, amivel a birodalmadon uralkodol. Nem, én azt mondom, küldj nekik még egy rahedli királyi pecsétet meg viaszt, egy dörgedelmes „Bekaphatjátok” kíséretében a pápától, lehetőleg latinul, aláírás: Cordelia, Britannia, Franciaország s a többi királynője. Aztán ebéd után megpróbálok beléd plántálni egy királyi utódot.

– Nem – felelte, és finom álla megfeszült.

– Hát jó – sóhajtottam –, akkor elküldjük a levelet, kihagyjuk az ebédet, és jöhet egyből az utódnemzés. Érzem, hogy tele vagyok apró hercegekkel, akik alig várják, hogy kispricceljenek a világba, és egymás ellen ármánykodhassanak. – Azzal felé nyomtam a gatyapőcömet, hogy demonstráljam utódaink tapintható buzgóságát.

– Nem, úgy értem, éppen azért küldelek téged – mondta, figyelmen kívül hagyva az ékesszóló hercegpumpáló gesztust. – Nincs levél, üzenet vagy hírnök, ami bosszantásban felérhet hozzád. Csakis te alázhatod meg őket azért, ahogy a legutóbbi rohadt keresztes hadjáratot összekutyulták. Csak te, drága bolondom, te tudod az értésükre adni, milyen röhejesnek és rohadt kínosnak találom, hogy harcba hívnak.

– Moi? – kérdeztem fitymaszorító flancos franciasággal.

– Toi, mon amour – felelte ugyanazon a cukkoló békanyelvén. Finoman megcsókolta a szemöldökömet, majd a hálókamránkban álló súlyos asztalhoz táncolt, amelyen papír, tinta és penna volt.

– A királyság szarul áll. Szükségem van a hűséges lovagjaimra magam körül, ha netán valaki a trónomra törne. Világossá kell tenned a velenceieknek, hogy eszem ágában sincs csatlakozni még egy keresztes hadjárathoz, és senki más sem fog a birodalmamból, sőt, ha sikerül megegyeznem velük, akkor a szövetségeseink közül sem. A bohócruhádban menj. Azt akarom, hogy az üzenetemet egy bolond vigye meg.

– De én a királyod vagyok.

– Nem vagy.

– Királyi hálótársad?

– Gyenge pillanataimban keféltem egy bolonddal – hajtotta le a fejét szégyenkezve.

– És el is vetted – mutattam rá.

– Ezen ne lovagoljunk, szerelmem. Menj, vidd üzenetem. Lakj a palotáikban, vedeld a borukat, tudd ki a titkaikat, sértegesd, becsméreld és dühítsd fel őket úgy, ahogy csak te tudod.

– De szívem, bolondot küldeni a pápához…

– Eh, a pápa bekaphatja.

– Szerintem ezen már túl van.

– Úgy értem, ne aggódj Róma miatt. Velence áll emögött. Genova most verte ki belőlük a szart is, nagy szükségük van pénzre. Arra alapoznak, hogy egy szent háború ürügyén újraépíthetik a flottájukat, és visszafoglalhatják a kereskedelmi útvonalakat, amelyeket elvettek tőlük a genovaiak. Csakhogy Cordelia vagyona nélkül nem tudják megvalósítani. Menj Velencébe, és vidd magaddal Nyáladzót meg Jeffet.

– Szóval elölről-hátulról adjunk a tisztességnek?

– Igen. Vidd a nyálcsorgató idiótádat meg a majmodat meg a maró humorodat, és szabadítsd őket rá a dózse udvarára. Nem mernek majd elzavarni. És amikor visszatérsz, csinálunk utódot.

– Alázatos szolgád vagyok, mylady, de még van egy óránk ebédig, ha úgy gondolja felséged…

– Add le a vészjelet, csússzon le a gatya, és jöjjön az égbekiáltó dugirugi! – A királynő kioldotta az övét, és kilépett a köntöséből. – Le a szerkóval, bolond!

Annyira imádtam, amikor hagyta lehullni a harcos-királynő páncélját, és butuska vihogással a karomba bújt.

Lépteket hallottam az új fal mögül; tisztán hallottam, majd egy vödör koppant a földre. Szóval itt lent igenis hallhatnak. Nem tudom, mióta lehettem sötétben, de a dagály még magasan állt, a víz a mellkasomig ért. Talán Portia tért vissza Firenzéből, vagy egy szolga jött le a pincébe borért.

– Segítség! Befalazott a sötétbe egy kibaszott eszelős szenátor! – És ha maga Brabantio az, aki bűntudattól gyötörve visszatért, hogy kiszabadítson? Finomítottam a retorikán. – Az eszelőst úgy értem, hogy rendkívül kulturált és kifinomult ízlésű dilinyós…

Mielőtt a hízelgés végére érhettem volna, a fal túloldaláról sikolyt hallottam, olyan szánalmas, állati sikolyt, hogy még abban a nyomorult állapotomban is megborzongtam. Kétségtelenül brutális gyilkolás hangja volt, nem a borda alá finoman bedöfött pengéé. Valaki, egy férfi szenvedett, az Úrhoz és a szentekhez fohászkodott, üvöltve a fájdalomtól, majd az ordítás előbb rémült, halk hörgésbe, aztán némaságba fúlt. Pattogó hangokat hallottam, mint amikor száraz gallyakat törnek, aztán csak az állhatatos csöpögést a sötét kamrában.

Nem mertem kiáltani. Nem akartam magamra vonni annak a figyelmét, aki a túloldalon járhat, mert abban biztos voltam, hogy nem érdeke a megmentésem. Annyira arra figyeltem, milyen hang érkezik onnan, hogy még a csepegés is bosszúsággá törpült a pusztulás mellett.

Telt-múlt az idő. Talán egy óra, talán csak percek.

Aztán csobbanás. A kamrában.

Felsikoltottam. Felugrottam, és felhúzódzkodtam a láncon, épp ahogy valami a csupasz combomat súrolta a vízben. Egy súlyos és eleven, inas és erős valami. Levegőt sem mertem venni, pusztán az akaratommal igyekeztem láthatatlanná lenni a sötétben, eggyé válni a fallal. Éreztem a lábszáramon a víz áramlását, mintha egy nagy uszony mozgatta volna meg. Talán elég laza a lánc, hogy ha háttal felmászok a falon, spárgában a sarkam még elérje a téglapárkányt. Végül is akrobata lennék, évekig gyakoroltam és űztem azt a mesterséget, tovább, mint ahány éve elkényeztetett nemes vagyok.

A karomat széttártam, és a lábamat felemeltem a földről, mintha éppen keresztre feszítenének. Aztán a lábamat hátrahúztam magam mögé, menet közben ledörzsölve a sarkamat és a fenekemet a falon. Amikor a lábujjheggyel elértem a plafon boltívének alját, széttártam a lábam, és addig-addig eresztettem, amíg a sarkam el nem érte az előbb még a vállam magasságában lévő párkányt. A béklyó az alkaromba vágott, a karom remegett az erőfeszítéstől, de kint voltam a vízből, az arcom jó egy hüvelykre felette lebegett. A legjobb formámban tartani tudtam volna ezt a pozitúrát a „Korcsmáros Lili világi valaga” refrénjéig, de most pár szusszanásra voltam a kipurcanástól. Tágra nyitottam a szemem, hogy feligyon minden kósza fényt, de csak a saját verejtékem csípte, ami legördült a homlokomról, majd lecsöppent az orrom hegyéről.

Bárcsak a mór hagyta volna, hogy elsüllyedjek a Canal Grandéban, és beszippantsam a sáros halált, amikor készen álltam rá… Akkor szívesen távoztam volna a földi világból, boldogan levetettem volna ezt a porhüvelyt, és eltűntem volna a sötét feledésben. Akkor bosszantott a mór lovagiassága, de most inkább fűtött a gyűlölet, mint a bánat. Élni akartam, az isten verje meg, élni.

Az a valami áttörte a víz felszínét pont az arcom előtt, éreztem, hogy ott van.

– Harapd csak le a fejem, te kátrányos ördög! Akadjon a torkodon!

Akármi volt a vízben, lenyalta az izzadságot az orromról.

KÓRUS: Így aztán a bolondból lett követ Velencében találta magát, és mint királyi hitvest, hercegi hálótársat meghívták a szenátusba és a legnemesebbek otthonába, ahol kifejezte úrnője nemtetszését afelett, hogy a velenceiek és a pápa a keresztes hadjáratot favorizálják. És úrnője óhaja szerint az illem teljes mellőzésével viccelődött és gúnyolódott vendéglátói kontójára, saját maga és még néhány léha lélek szórakoztatására. Kutyasmaci Tarsolya imigyen nyerte el a dózse – Velence hercege, a szenátus vezetője – tetszését, miközben azok között, kiket megvágott elméje éle, ellenségek dohogtak, összeesküvések rotyogtak, súlyos fenyegetések fortyogtak. (Legutóbbit az szülte, hogy Jeff megharapta az egyik szenátor feleségének mellbimbóját.)

Így esett, hogy ama estén, mikoron megkapta a hírt, miszerint úrnőjét, Cordeliát, Britannia, Franciaország, Belgium és a többi királynőjét elvitte a láz, a bolond éppen bálozott az egyik szenátor palotájában a Canal Grande partján. A jelen lévő velenceiektől nem kapott részvétnyilvánítást, csak bort és néma megvetést. A gyásztól lesújtva a bolond belevetette magát a csatornába, ám kihúzta a gallérjánál fogva egy katona…

Sokáig feküdt a járóköveken a csatorna vizének tócsájában. Eleinte egész testét rázta a zokogás, később csak levegő után kapkodott reszketve, mintha maga a lélegzet is elviselhetetlen fájdalomból születne. Kristályos nyálcsík lógott tragikus arcáról, úgy csillogott a fáklyafényben, mintha csak az tartaná a lelkét a földhöz pányvázva. A mór finom aranyszín selyemingében a bolond felett guggolt némán.

Végül a bolond nagy nehezen beszippantott egy kis levegőt.

– A szerelmem… – suttogta olyan erőtlenül, akár a párkányon döglődő légy – …meghalt.

– Tudom – mondta a mór.

– Nem tudod te, mi a szerelem. Csak rád kell nézni. Katona vagy, kemény, sebhelyes gyilkológép, egy fatális fegyver. Biztos hágtál már korcsmai ringyót vagy egy meghódított özvegyet, de a szerelmet nem ismered.

– Ismerem én a szerelmet, bolond. Talán nem az enyém, de ismerem.

– Hazudsz – mondta a bolond.

A mór a csatornán tükröződő fáklyafényre nézett. – Amikor egy nő csodálattal néz az ember hegeire, és nem a megnyert ütközetek dicsőségét látja, hanem az elszenvedett sérülés fájdalmát, akkor szerelem születik. Amikor sajnálja a férfi történetét, és a jelen vigaszával kívánja elűzni a múltbéli bajait, akkor szerelem ébred. Amikor a harcos keménysége a leggyengédebb szépséggel találkozik, akkor a férfi szerelmet talál.

– Amikor látja a csinos külsőd mögött a sötét, torz, megtört vadembert – vette át a szót a bolond –, akivé az évek tettek, a kicsapongó kis lényt, aki a szíved mélyén vagy, amikor nem annak dacára, hanem éppen azért fogad el, mert szemtelen majom vagy, az a szerelem? Ezt mondod?

– Nem ezt mondom. Én…

A bolond feltérdelt a mór előtt, és megfogta az inge elejét. – Hát valóban ismered! Áruld el, mór, ha ismered a szerelmet, az igaz szerelmet, akkor miért nem hagysz vízbe fúlni, hogy megszűnjön a fájdalmam? Ha a te szerelmedet vennék el tőled, én bezzeg tartanám a kardod, hogy felnyársalhasd magad, és fognám a fejed, míg a saját szívedből ömlő vérben rángatózol. Te miért nem teszed meg nekem ezt a szívességet?

– Mert részeg vagy.

– Eh, kapd be. Ti, muszlimok meg az ivási tilalmatok. Simán lemészároljátok a nyugati világ nagy részét Allah nevében, de ha valaki inni akar az egészségetekre, hirtelen kurva ájtatosak lesztek, imádkoztok, kihajítjátok a disznóhúst, és függönyt dobtok a nőkre.

– Nem vagyok muszlim.

– Akkor titkos muszlim. Egykutya. Van szablyád, fülbevalód, és fekete vagy, akár a Sátán heréje, nem?

– Holnap, ha kijózanodtál, ha az ital kiszállt a fejedből, és még mindig vízbe akarod fojtani magad, szívesen kötök követ a bokádra, és magam doblak a csatornába.

– Megtennéd egy szegény, megszakadt szívű bolondnak?

– Megtenném és meg is fogom, de nem ma éjjel. Ma éjjel biztonságban hazaviszlek, kisember.

A mór úgy kapta fel a bolondot, akár egy gyereket, és a vállára dobta.

– Eszedbe ne jusson kirabolni, mór, nem maradt semmim. Vagyis alig. A dózse nagylelkűségére kell bíznom magam, és attól tartok, az gyorsan elfogy.

– Tudom.

– És nem fogsz a magadévá tenni. Én nem vagyok katona, aki bármibe bedugja a farkát a csaták közti nagy unalmában. Na, nem hibáztatlak, mert helyre legény vagyok, igazi főnyeremény. Egy ideig király is voltam.

– Ha a szót pénzre lehetne váltani – sóhajtott a mór –, király lennél a királyok között. De így csak egy kicsi, ázott, nagyszájú alak vagy.

– Részeg vagyok, igaz, és kicsi meg vizes, de a nedvességet ne téveszd össze a gyengeséggel, még ha lehet is emellett érvelni. Van ám fegyverem is. – A bolond fészkelődött, a válla felett próbált elrablójára nézni. – Ne hidd, hogy amint kikerülünk a palota látósugarából, rám mozdulhatsz. Három tőrt rejtegetek a derekamnál.

– Velencében csak a dózse őrei hordhatnak fegyvert – emlékeztette a mór.

– Én kívül állok a törvényen.

– Ahogy sajnos én is – mondta a mór.

– Hogy értetted, hogy ismered a szerelmet, de nem lehet a tiéd?

– Elmondom holnap, amikor eljövök téged vízbe fojtani.

– Holnap, jó. Át a hídon, aztán jobbra.

A mór felhágott a Rialto lépcsőjén, ahol még este is nyüzsögtek a kalmárok, a kofák és a kurvák.

KÓRUS: És így köttetett a barátság. Éjnek évadján két kívülálló egy palota előtt szövetségest talált a bajban, és az egyikük problémája lett a másikuk célja.

– Ezt meg ki mondta? – kérdezte a bolond.

– Nem ismerem – felelte a mór. – Követ minket?

– Nem, csak hablatyol magában. Biztos egy agyaszaladt.

– Őt már fel nem cipelem – jelentette ki Othello.

Négy
MENNYIT KÓSTÁL A MAJOM?

Jago bőr- és acéloszlopnak tűnt a Rialto selyem- és brokátruhás kalmárjai között, akik hullámzottak, akár kökörcsin a vízben. Alkudoztak, pörlekedtek, udvariasan és nagyokat hazudtak, lefölözték a hasznot árukból és szolgáltatásokból. A Rialtón minden kapható volt a gránátalmától a szállítási szerződésig. Jegyzők állították fel asztalukat a standok között, hogy feljegyezzék az ügyleteket, az erkélyeken örömlányok rázták rúzsbimbós mellüket.

Jago kezét kardja markolatán nyugtatva állt a körülötte kavargó sokadalomban, egy-egy kalmár néha felnézett, és összerezzent a katona mustráló tekintetétől. Jago körül hamarosan üres kör alakult ki, forgó lett az áramlatban.

Az egyik kurva megjegyezte:

– Biztos bűzlik, azért kerülik ki annyira.

Antonio kilépett a tömegből, mögötte a meleghez túl vastagon öltözött két piperkőc haladt. Jago nem nyújtott kezet.

– Késtél – mondta.

– Az üzletet nem lehet elhalasztani. Miért nem szóltál előbb? Jago, ők a barátaim, Gratiano és Salarino. Vidámsággal próbáltak kirángatni a melankóliámból.

Jago biccentett mindkettőnek. Magasabbak és szélesebbek voltak nála. Ápoltak és jól tápláltak, gondolta. Puhányok.

– Uraim, kérem, kopjanak le.

– Tessék? – hökkent meg Gratiano, kinek lecsüngő sapkája a szemére lógott.

– Egy kis időre – tette hozzá Jago.

Antonio a fiatalok és Jago közé lépett. – Na figyelj, Jago, ezek az urak…

– Üzleti ügy – szólt közbe Jago.

– Antonio ügyei ránk is tartoznak – közölte Salarino.

Jago vállat vont.

– Brabantio meghalt – mondta Antoniónak.

– Ó. – Antonio a barátaihoz fordult. – Mégis kopjatok le.

– Csak egy kicsit – mondta Jago, és a kettő elhátrált, be a tömegbe, de inkább felszabadultan, mint sértődötten.

Antonio megragadta Jago ingét, és berángatta egy zugba két fűszerkereskedő között. – Brabantio meghalt? Mikor?

– Ma reggel találták meg a tetemét, már elég érett állapotban. A szolgák a bűzt követték a pincébe. Az emberem hozta a hírt, aki a szigeten volt. Alkalmanként Portia egyik cselédjével cicázott.

– Ezek szerint Portia visszatért Firenzéből?

– Éppen tegnap. A Montressornak két hete nem volt nyoma, pont a Nagyboldogasszony ünnepe óta. A Villa Belmontban a cselédség azt hitte, hogy Firenzébe ment Portia után, vagy esetleg Korzikára, hogy elhozza Desdemonát a mórtól. Olyan mélyen volt a pincében, hogy a szaga el sem ért a borospincéig.

– Olyan mélyen? Csodálkoztam is, hogy nem hallok felőle. Szóval a bolonddal töltött éjszaka óta ott volt?

– Kétségtelenül.

– Szerinted a bolond magához tért és rátámadt?

– Kizárt. Odamentem, amint meghallottam a hírt, rögtön azután, hogy üzentem neked a találkozó miatt. A tetem mellett kőmívesszerszámok voltak: egy vödör habarcs, amibe belekötöttek a szerszámok. A Montressor falat épített közvetlen a halála előtt. Biztosan eltervezte, mit fog tenni, még mielőtt minket bevont a dologba. Úgy hiszem, befalazta a bolondot abba a mély kamrába, ahová velünk vitette. Otthagyta meghalni.

– És miközben a falat húzta fel, Brabantio meghalt – bólogatott Antonio. – Végül is nagyon öreg volt, és a teste gyenge, ha az elméje nem is.

– Szétmarcangolták – mondta Jago, és mosolygott a kereskedő arcán átsuhanó szörnyülködés láttán.

– Patkányok? Ha olyan rég halott, nem csodálom, hogy…

– Igen, patkányok is, de előtte valami letépte a fejét a testéről, megette a kezeit, a máját és a szívét.

– Szóval nem patkányok?