A KATEDRÁLIS

KEN FOLLETT

A mű eredeti címe: The Pillars of the Earth

Fordította: Kézdy Beatrix, Recski Ágnes, Szabó Mária, Szíjj Zsuzsanna

Borítóterv: Kozári Imre

Copyright © Ken Follett, 1989, 2010,

Hungarian Translation © Kézdy Beatrix, Recski Ágnes, Szabó Mária, Szíjj Zsuzsanna, 1989, 2010,

Copyright © GABO Kiadó

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-783-3

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Rózsa Judit

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

„1120. november 25-nek éjszakáján egy híján valamennyi utasával együtt elsüllyedt az Anglia felé tartó White Ship… A hajót a legkorszerűbb tengerjárónak mondották; minden olyan eszközzel felszerelték, melyet a kor hajóépítészete ismert… A hajótörés azért keltett nagy feltűnést, mert áldozatai közt számos előkelőség volt: a trónörökös mellett két királyi fattyú, több gróf és báró s az udvartartás jó része… Történelmi jelentősége, hogy Henriknek nem maradt egyenes ági örököse… Végső következménye a trónutódlás bizonytalansága és a Henrik halálát követő anarchikus korszak.”

A. L. Poole

From Domesday Book to Magna Charta

PROLÓGUS

1123

A kisfiúk korán kimentek megnézni az akasztást.

Még sötét volt, amikor az első három-négy előóvakodott a kunyhókból, állatbőrből varrt bocskorukban oly halkan, mint a macska. Vékony, friss hó takarta a városkát, mintha új festékréteggel vonták volna be, és az ő lábnyomaik piszkították be elsőnek a makulátlan fehérséget. A roskatag kalyibák között a megfagyott sár barázdáiban igyekeztek a még csöndes vásártér felé, ahol az akasztófa várta áldozatát.

A gyerekek mindent lenéztek, amit szüleik becsültek. Megvetették a szépet, és kicsúfolták a jót. Pukkadozva nevettek egy-egy nyomorék láttán, és ha megláttak egy sebesült állatot, halálra kövezték. Elhencegtek sebesüléseikkel, és büszkén viselték a forradásokat, csodálattal adóztak egy-egy súlyosabb sérülésnek, és az lehetett köztük a király, akinek hiányzott egy ujja. Imádták az erőszakot, képesek voltak mérföldeket rohanni, hogy vérontást lássanak, és sohasem mulasztották el az akasztásokat.

Az egyik fiú lepisilte az akasztófa tövét. Egy másik fölmászott a létrára, mutatóujját végighúzta a nyakán, és olyan képet vágott, mint akit fölakasztottak. A többiek üvöltöttek a gyönyörűségtől. Két kutya rohant be ugatva a térre. Egy egészen kicsi fiú élvezettel nekilátott egy almának, egy másik orrba vágta, és elvette az almáját. A kisebbik azzal vigasztalta magát, hogy fölkapott egy éles követ, és az egyik kutyához vágta, mire az szűkölve elrohant. Más dolguk nem lévén, fölkucorodtak a templom tornácának száraz kövére, várva, hogy történjék valami.

A teret körülvevő jó minőségű fa- és kőházak, a jómódú kereskedők s iparosok otthonainak ablaktáblái mögött gyertyák lobbantak föl, miközben a családtagok és a cselédek tüzet raktak, vizet melegítettek, és megfőzték a kását. Az ég feketéből lassan szürkére váltott. A férfiak fejüket lehajtva léptek ki az alacsony ajtókon, összébb húzták magukon a durva szövetből varrt vastag köpenyt, s borzongva mentek le a folyóhoz vízért.

Nemsokára egy csapat fiatal – inasok, munkások, cselédek – rajzott ki a térre. Rúgásokkal és pofonokkal elkergették a gyerkőcöket a templom tornácáról, nekitámaszkodtak a faragott kapubélletnek, és vakarózva, köpködve beszélték meg az akasztás részleteit. Ha szerencséje van a fickónak, mondta az egyik, azonnal eltörik a nyaka – gyors és fájdalommentes halál –, de ha nem, ott lóg, és egyre vörösebb lesz, tátog, mint a szárazra vetett hal, amíg meg nem fullad. Egy másik azt mondta, addig is eltarthat az ilyen halál, amíg egy ember egy mérföldre gyalogol, egy harmadik szerint még ennél is rosszabbul sülhet el a dolog: látott egy embert, akinek egylábnyira nyúlt a nyaka, mire vége lett.

A vásártér szemközti oldalán a vénasszonyok gyülekeztek, jó messze a fiataloktól, akik hajlamosak rá, hogy durva szavakat kiáltozzanak nagyanyáik felé. A vénasszonyok mindig korán ébredtek, pedig már rég nem voltak kicsi gyerekeik, akikről gondoskodniuk kellett volna, mégis ők voltak az elsők, akik tüzet raktak és kisöpörtek. Elismert vezérük, a tagbaszakadt, özvegy serfőzőné egy söröshordót gurított a térre, olyan könnyen, ahogy a gyerekek a karikát hajtják, és még föl se nyitotta, máris kisebb tömeg sorakozott föl előtte kancsókkal és vödrökkel.

A törvényszolga kinyitotta a főkaput, hogy beengedje a város peremén lakó parasztokat, akiknek házai kívülről támaszkodtak a városfalnak. Némelyek tojást, tejet, friss vajat hoztak, hogy eladják, mások sört és kenyeret szándékoztak vásárolni, megint mások megálltak a vásártéren, hogy ők is megnézzék az akasztást.

Az emberek minduntalan fölkapták a fejüket, mint az óvatos verebek, s fölpillantottak a város fölé magasodó, dombra épült várra. Látták, hogy a konyha fölött sűrű füst tekereg, s olykor föllobban egy-egy fáklya fénye a vaskos lakótorony nyilazóablakai mögött. Majd amikor eljött az ideje, hogy a nap is fölkeljen a vastag, szürke felhőtakaró mögött, kitárultak a kapusház hatalmas ajtószárnyai, és egy kis csoport jött ki. Elöl lovagolt a seriff szép, fekete hátaslován, mögötte ökrös szekér hozta a megkötözött rabot. A szekér mögött hárman lovagoltak, s bár ilyen távolból az arcukat nem lehetett kivenni, öltözetük elárulta, hogy egyikük lovag, a másik pap, a harmadik pedig egy szerzetes. Két katona zárta be a menetet.

Valamennyien jelen voltak a grófsági törvénykezési napon, melyet előző nap tartottak a templom hajójában. A pap tetten érte a tolvajt, a szerzetes ráismert a kolostora tulajdonát képező ezüstkehelyre, a lovag, a tolvaj ura pedig azonosította mint szökevényt, s a seriff nyomban halálra ítélte.

Miközben leereszkedtek a dombról, a város egész lakossága az akasztófa köré gyűlt. Utolsónak a legtehetősebb polgárok jelentek meg: a mészáros, a pék, két cserzővarga, két kovács és a késes, valamennyien feleségestül.

A tömeg rosszkedvűnek látszott. Általában élvezték az akasztásokat. Az áldozat rendszerint tolvaj volt, ők pedig izzón gyűlölték a tolvajokat, hiszen javaikat kemény munkával szerezték. De ez a tolvaj más. Senki sem tudta, kicsoda és honnan jött. Nem őket lopta meg, hanem a húszmérföldnyire lévő kolostort. És egy ékkövekkel kirakott ezüstkelyhet lopott el, melynek olyan nagy az értéke, hogy aligha tudta volna eladni, nem úgy, mint egy sonkát vagy egy új kést, vagy egy jó övet. Képtelenek voltak gyűlölni azt, aki ilyen értelmetlen bűntettet követ el. Elhangzott néhány fütty és gúnyos megjegyzés, amikor a szekér begördült a vásártérre, de csak félszívvel, csak a gyerkőcök csúfolták lelkesen a rabot.

Az emberek legtöbbje nem lehetett ott a törvénykezésen: nem számított ünnepnek, és kenyeret kellett keresniük, úgyhogy most látták a tolvajt először. Fiatal, húsz és harminc közötti férfi volt, átlagos magasságú és testalkatú, mégis furcsa külsejű. A bőre fehér, mint a hó, a szeme ragyogó zöld, a haja pedig mint a hámozott sárgarépa. A lányok csúnyának látták, a vénasszonyok sajnálták, a gyerekek pukkadozva nevettek rajta.

A seriffet ismerték, de a három másikat, akik a tolvaj sorsát megpecsételték, nem. A lovag, egy szalmasárga hajú, testes férfi, tekintélyes embernek látszott, mert egy hatalmas hadiménen ült, amely annyiba kerülhetett, amennyit egy ács tízévi munkával ha megkeres. A szerzetes jóval öregebb lehetett, talán ötvennél is több, magas és sovány, és olyan görnyedten ült a lován, mintha az élet súlyos teherként nyomná. Legfigyelemreméltóbbnak a pap látszott, egy hegyes orrú, hosszú fekete hajú, fiatal férfi, aki fekete köntösben ült gesztenyebarna csődörén. Mint egy ugrásra készülő, bosszúszomjas fekete macska a teli egérlyuk előtt.

Egy kiskölyök minden bátorságát összeszedte, és arcul köpte a rabot. Pont a szeme között találta el. Az elkáromkodta magát, és le akarta törülni, de ebben megakadályozta a kötél, amellyel a szekér oldalához kötözték. Senki se figyelt volna föl erre a közjátékra, ha nem a normannok francia nyelvén káromkodik, ahogy az urak beszélnek. Előkelő származású lenne? Vagy csak messzire sodorta balsorsa a hazájától? Senki sem tudta.

Az ökrös szekér megállt az akasztófa alatt. A törvényszolga, kezében a hurokkal, föllépett a szekérre. A rab elkezdett küzdeni az életéért. A kölykök éljeneztek: csalódtak volna, ha a rab nyugodt marad. A férfi mozgását akadályozta a csuklóját és bokáját szorító kötél, így csak a fejét kapkodta jobbra-balra, hogy elkerülje a hurkot. A törvényszolga pár pillanatnyi próbálkozás után hátrább lépett, és a rab gyomrába öklözött. A szerencsétlen összegörnyedt, és akkor a törvényszolga áthúzta fején a hurkot, és meghúzta a csomót. Majd leugrott, kihúzta a kötelet, és a másik végét az akasztófa alján lévő kampóhoz kötözte.

Ez a fordulópont. Ha a rab tovább kapálózik, csak azt éri el, hogy hamarabb hal meg.

A katonák eloldozták a rab lábait, és ott hagyták állva a szekéren, hátrakötözött kézzel. A tömeg fölmorajlott.

Ilyenkor szokott sor kerülni valamilyen incidensre: a halálraítélt anyja sikoltozni kezd, vagy a felesége előkap egy kést, és odarohan, hogy az utolsó pillanatban megpróbálja kiszabadítani. Néha a rab Istenhez fohászkodik, hogy bocsásson meg neki, vagy vérfagyasztó káromkodásokat küld hóhérai felé. A katonák mindenesetre beavatkozásra készen odaálltak kétfelől az akasztófa mellé.

És ekkor a rab énekelni kezdett.

Nagyon tiszta, magas hangja volt. Franciául énekelt, de még akik nem értették a nyelvet, azok is kitalálták a bánatos dallamból, hogy a veszteség szomorúságáról szól.

A foglyul ejtett pacsirta

Dala szebb, mint valaha.

Mintha a holló dala

A hálón át az égre szállana.

Miközben énekelt, szemét egyvalakire szögezte. Lassan üres kör képződött körülötte, és mindenki láthatta, kicsoda.

Egy tizenöt év körüli leány volt. Az emberek azt kérdezték maguktól, hogyhogy eddig nem vették észre. Hosszú és sűrű, sötétbarna haja kis csúcsban végződött a homloka fölött, ezt szokták az ördög csücskének nevezni. Szabályos vonásai és telt, érzéki szája volt. A vénasszonyok észrevették vastag derekát és súlyos melleit, amiből arra következtettek, hogy várandós, és sejtették, hogy a rab a születendő gyermek apja. De a többiek csak a szemét nézték. Szépnek lehetett volna mondani, de mélyen ülő, aranycirmos szemének olyan átható pillantása volt, hogy akire ránézett, úgy érezte, egyenesen a szívébe lát, s lesütötte a szemét, attól félve, hogy fölfedi titkait. Testét rongyok borították, és duzzadt orcáin könnyek patakzottak.

A kocsis várakozón pillantott a törvényszolgára, ő meg a seriffre, de az úgy tett, mintha nem venné észre. Hagyta, hogy a tolvaj folytassa az éneklést.

Napszállatkor a vadász fogja a zsákmányt,

A pacsirta sorsa a kalit.

Madárra, emberre egyként halál vár,

De a sóvár dal az égre száll!

Amikor a dal véget ért, a seriff intett a törvényszolgának. – Hó! – kiáltotta az, és megcsapta az ökör hasát a kötél végével. A kocsis pattintott az ostorral, mire az ökör lépett egyet, a szekéren álló rab megrándult, s az ökör elhúzta a kocsit. A rab a levegőbe röpült. A kötél megfeszült, és a tolvaj nyaka reccsenve eltört.

Sikoltás hallatszott, és mindenki a leányra nézett.

De nem ő sikoltott, hanem a késes felesége, aki mellette állt. Ám a leány volt a sikoltás előidézője: karját kitárva térdre esett az akasztófával szemben, abban a pózban, ahogy átkot szoktak mondani. Az emberek rémülten húzódtak el mellőle: mindenki tudta, hogy az igazságtalanul szenvedők átka különösen erős, és azt gyanították, hogy valami nincs rendben ezzel az akasztással.

A leány a három idegenre, a lovagra, a papra és a szerzetesre szögezte hipnotikus, aranycsillogású szemét, és csengő hangon elmondta rettenetes átkát:

– Megátkozlak benneteket: támadjon meg betegség és bánat, éhség és szenvedés, házatokat tűz eméssze el, gyermekeitek az akasztófán végezzék, ellenségeitek viruljanak, bűnbánatban és szomorúságban öregedjetek meg, és csúfos halálotok legyen!

Amikor az utolsó szavakat is elmondta, benyúlt a lábánál heverő zsákba, és egy eleven kakast húzott elő. Kezében kés villant, és egyetlen csapással lemetszette a kakas fejét.

Még spriccelt a vér az elmetszett torokból, amikor megforgatta a madarat a feje fölött, és a fekete hajú paphoz vágta. A dobás rövidre sikerült, de a vér ráfröccsent, s jutott belőle a mellette álló lovagnak és szerzetesnek is. A három férfi undorodva hajolt félre, de a vér nem kerülte el se az arcukat, se a ruhájukat.

A lány megpördült a sarkán, és elszaladt.

A tömeg szétnyílt, s nyomban összezárult mögötte. Pokoli zűrzavar támadt, míg végül a seriff mérgesen a katonákra villantotta a szemét, s rájuk parancsolt, hogy vegyék űzőbe a lányt. Azok megpróbálták átverekedni magukat a tömegen, kíméletlenül félretaszigálva a férfiakat, nőket, gyerekeket, de a leány addigra eltűnt, s a seriff tudta, hogy hiába is keresné.

Utálkozva fordult hátra. A lovag, a szerzetes és a pap nem figyelt a leányra: még mindig az akasztófát bámulták. A seriff követte pillantásukat. A halott enyhén lengett a kötélen, sápadt, fiatal arca lassan elkékült, miközben lába alatt a fej nélküli, de még mindig élő kakas eszeveszetten rohant körbe-körbe a vérfoltos havon.

I. RÉSZ

1135–1136

1

Egy lejtős hegyoldal lábánál elterülő széles völgyben, tiszta, bővizű folyó partján építette Tom mester a házat.

A falak már elérték a három láb magasságot, és gyorsan emelkedtek. A két kőműves, akit Tom felfogadott, egyenletesen dolgozott a tűző napon, vakolókanalukkal előbb megtisztították a felületet, ahová aztán odacsapták a habarcsot, amit végül óvatos mozdulattal elsimítottak, a segédmunkások ezalatt verejtékezve hordták a hatalmas kőtömböket. Tom fia, Alfred keverte a maltert, hangosan számolva, mennyi homokot lapátol a keverőedénybe. Egy ácsmester is dolgozott a munkapadnál Tom mellett, gondosan egyengetve fejszéjével egy bükkfa gerenda hosszanti oldalát.

Alfred tizennégy éves volt, csaknem olyan magas, mint Tom. A mester egy egész fejjel kimagaslott az emberek közül, s Alfred csak néhány hüvelykkel volt alacsonyabb, pedig még növésben volt. Hasonlítottak is egymásra: mind a kettőjüknek világosbarna volt a haja és zöldes a szeme, barna cirmokkal. Az emberek azt mondták rájuk: de szépek! A legszembeötlőbb különbség az volt köztük, hogy Tom göndör szakállat viselt, míg Alfred állán éppen csak pelyhedzett a finom, szőke legénytoll. „Alfrednek valamikor a haja színe is ilyen volt” – gondolta elérzékenyülten Tom. Most, hogy Alfred kezdett férfivá cseperedni, Tom szerette volna, ha nagyobb odaadást tanúsít a munkájában, hiszen nagyon sokat kell tanulnia, ha olyan építőmester akar lenni, mint az apja. Mindeddig azonban Alfredet untatták és fárasztották az építés alapkérdései.

Ez a ház, ha végre elkészül, messzi mérföldekre a legpompásabb lakhely lesz. A földszintjét egy tágas csarnok foglalja majd el, tárolás céljára, boltíves mennyezettel, hogy ne gyulladjon ki könnyen. A lakóterem, a nagy ebédlő az emeleten lesz, ahová egy külső lépcsőn lehet majd feljutni, elég magasan ahhoz, hogy nehéz legyen megtámadni és könnyű megvédeni. Az ebédlő falába épített kéményen keresztül fog a tűz füstje eltávozni. Ez bizony jelentős újítás volt: Tom egész életében eddig csak egyetlen kéményes házat látott, de annyira remeknek találta az ötletet, hogy elhatározta, lemásolja a megoldást. A ház egyik végében a nagy terem fölé egy kisméretű hálószobát tervezett. Manapság a főúri családok leánygyermekei számára már szükség volt ilyenre, hogy a finom teremtéseknek ne kelljen együtt aludniuk a nagy közös helyiségben a férfiakkal, a szolgálószemélyzettel és a vadászkutyákkal. A konyha egy különálló épület lesz, előbb-utóbb ugyanis minden konyha kigyullad, ami ellen nem volt más védekezés, mint hogy mindentől jó távolra építsék, s a háznépnek meg kellett elégednie a langyos étellel.

Tom a ház bejáratán dolgozott. A kapu kőpilléreit kerekítette le, hogy oszlopoknak látsszanak – megkülönböztető jeleként annak, hogy előkelő, nemesi új házasok fognak lakni a házban. Szemét a formás mérőlécen tartotta, ami biztosította a munka pontosságát, vasból való vésőjét rézsútosan a kőhöz támasztotta, és gyengéden ütögette hatalmas fakalapácsával. A valamicskével lekerekítettebbé váló forma felületéről keskeny sugárként hullott alá a törmelék. Aztán megint elölről kezdte, míg olyan sima és egyenletes nem lett a kőpillér, hogy egy katedrálisnál is megtette volna.

Egyszer régen Exeterben dolgozott egy katedrálison. Eleinte úgy vette, mint minden más munkát. Haragos és sértődött volt, amikor az építésvezető mester figyelmeztette, hogy a munkája elmarad a követelményektől. Ő azt tartotta magáról, hogy jóval gondosabb az átlagos kőműveseknél. Azután később rájött, hogy nem elég, ha a katedrális falai megfelelőek, tökéleteseknek kell lenniük. Hiszen a katedrális az Isten számára készül, és az építmény olyan hatalmas, hogy a falak legkisebb elhajlása, a megkívánt tökéletes szabályosságtól való legkisebb eltérés végzetesen meggyengítheti a szerkezetet. Tom megbántottsága elragadtatásba csapott át. Tekintettel lenni az épület monumentális méreteiből adódó követelményekre, ugyanakkor könyörtelenül odafigyelni a legkisebb részletekre – mindennek az összeegyeztetése ráébresztette Tomot mesterségének csodálatos voltára. Az exeteri mestertől Tom rengeteget tanult az arányok fontosságáról, a különböző számok szimbolikus jelentőségéről és a már-már mágikus formulákról, amelyek alapján meghatározható a tökéletes falvastagság vagy egy csigalépcső egy fokának a hajlásszöge. Ezek a dolgok lenyűgözték őt. Nagyon csodálkozott rajta, hogy sok kőműves mindezt érthetetlennek tartja.

Egy idő után Tom az építkezés vezetőjének jobbkeze lett, és akkor egyszerre felfigyelt a mester hibáira. A nagyszerű kézműves iparos rossz szervező volt. Nem tudta jól felmérni, hogy mennyi terméskőre van szükség a folyamatos munkához, nem tudott rendet tartani a békétlen kőművesek között, nem sikerült biztosítania, hogy a kovácsmesterek eleget készítsenek a munkához szükséges szerszámokból. Nem tudta megszervezni, hogy a habarcskészítők számára elegendő égetett meszet és homokot szállítsanak a helyszínre, a favágók az ácsok számára megfelelő mennyiségű fát, és hogy a káptalantól elegendő pénzt kapjanak mindezeknek a kifizetésére.

Ha Tom Exeterben maradt volna az építésvezető mester haláláig, ő léphetett volna a helyébe, a káptalannak azonban elfogyott a pénze – részben a mester rossz gazdálkodása következtében –, s a kézműveseket szélnek eresztették, hogy másutt keressenek munkát. Tomnak felajánlották, hogy maradjon Exeterben, és a várnagy építőmestereként foglalkozzék a város erődítményrendszerének javításával és bővítésével. Hacsak valami közbe nem jön, élete végéig jó állása lehetett volna itt. Tom azonban visszautasította az ajánlatot, mert egy másik katedrálisépítkezésen szeretett volna dolgozni.

Felesége, Agnes soha nem értette meg ezt a döntést, hiszen szép kőházuk lehetett volna, szolgájuk, saját istállóik, minden étkezésnél hús az asztalukon. Soha nem bocsátotta meg Tomnak, hogy elszalasztotta ezt a lehetőséget. Nem értette meg, miért vonzza őt annyira a katedrálisépítés: a munka megszervezésének nagy odaadást igénylő bonyolultsága, a számítások szellemi kihívása, a falak puszta méretei és az elkészült épület lélegzetelállító nagysága és szépsége. Tom, miután megízlelte ezt a bort, nem érhette be mással.

Mindez tíz évvel ezelőtt történt. Azóta sehol nem tudtak hosszú időre megtelepedni. Tervezett új káptalani épületet egy kolostor számára, néhány évig egy várkastélyon dolgozott, majd egy gazdag kereskedő megrendelésére egy városi házon. Mihelyt azonban sikerült összegyűjtenie egy kis pénzt, gyerekeivel és a feleségével együtt felkerekedett, hogy továbbvándoroljon másik katedrálist keresni.

Felpillantott a munkapadról, és észrevette, hogy Agnes ott áll az építési terület szélén, egyik kezében étellel teli kosár, másik kezével egy nagy söröskancsót támaszt a csípejéhez. Dél volt. Tom szeretettel nézte az asszonyt. Senki nem mondhatta, hogy az asszony csinos lett volna, de arcának minden részlete – a széles homlok, a nagy, barna szem, az egyenes orr, kemény áll – erőt sugárzott. Sötét, drótmerev haját középen elválasztva és hátul összekötve viselte. Az asszony Tom igazi társa volt.

Töltött a sörből Tomnak és Alfrednek. Együtt maradtak egy kis időre, a két hatalmas ember és az erős asszony, itták a sört a fakupákból. Hamarosan megjelent a búzaföld irányából szökdécselve a család negyedik tagja, a hétéves Martha, szép, mint egy szál sárga nárcisz. De a virágnak hiányzott egy szirma, elöl egy kis rés tanúsította, hogy két kihullott tejfogacskája helyén még nem nőttek ki a véglegesek. Tomhoz szaladt, megcsókolta apja poros szakállát, egy kortyot kérve a söréből. A férfi magához ölelte a lányka csontos kis testét.

– Nehogy sokat igyál, mert még belepotyogsz az árokba – óvta.

A kislány dülöngélni kezdett körbe-körbe, mintha be lenne csípve.

Valamennyien leültek egy farakásra. Agnes szelt egy nagy karéj fehér kenyeret s egy vastag darabot a főtt sonkából, és adott hozzá egy kis vöröshagymát. Tom harapott a sonkából, és elkezdte hámozni a hagymát. Agnes adott enni a gyerekeknek is, aztán maga is nekilátott. Tom elgondolkodott. Talán mégis hiba volt, hogy visszautasította Exeterben azt az unalmas munkát, és vándorlásra adta a fejét, hogy katedrálisépítkezést találjon, de hát azért ha nyughatatlan volt is, eddig még mindig sikerült a családról gondoskodni.

Tom elővette bőrköténye mellső zsebéből a kését, levágott egy kicsit a hagymából, és egy harapásnyi kenyérrel megette. A hagyma édes volt és csípős. Agnes hirtelen megszólalt:

– Megint áldott állapotban vagyok.

Tom meglepetésében abbahagyta az evést, és a feleségére meredt, örömhullám futott át rajta. Nem tudta, mit is mondjon, zavarában csak ostobán mosolygott rá. Néhány perc múltán Agnes elpirult.

– Azért nem akkora meglepetés – mondta.

Tom magához szorította az asszonyt.

– Jól van, jól van – dünnyögte boldog mosollyal. – Lesz egy kisgyerekünk, aki majd húzogatja a szakállamat, és én még azt hittem, hogy most már Alfreden a sor.

– Azért még ne örülj előre – aggodalmaskodott Agnes. – Nem szerencsés, ha nevet adunk a gyereknek, amikor még meg sem született.

Tom helyeslően bólintott. Agnes már elvetélt néhányszor, egyszer halott gyermeket hozott a világra, s volt egy kislányuk, Matilda, aki csak két évig élt.

– Azért én, ha lehet, fiút szeretnék – mondta Tom. – Most, hogy Alfred már olyan nagy. Mikorra esedékes?

– Karácsony utánra.

Tom számolgatni kezdett. A ház falaival elkészülnek, mire beállnak az első fagyok. Akkor a kőépítményt be kell fedni szalmával, hogy védjék a télen. A kőművesek arra fogják felhasználni a hideg hónapokat, hogy kifaragják a köveket az ablakok, a boltívek, az ajtókeretek és a tűzhely számára. Az ácsok padlódeszkákat, ajtókat, ablaktáblákat készítenek majd, Tom dolga lesz az állványzat megszerkesztése az emeleti munkákhoz. Aztán tavasszal beboltozzák az egész csarnokot. És felette megépítik a nagy lakótermet, felhúzzák a kéményt. A családot el tudja tartani a munka egészen pünkösdig, addigra az újszülött már féléves lesz. S akkor majd továbbmennek.

– Ez éppen jó lesz így. Jól van, jól – mondogatta elégedetten. Megevett még egy darab hagymát.

– Nagyon öreg vagyok már a gyermekszüléshez – szólt Agnes. – Ez lesz az utolsó.

Tom elkezdett töprengeni. Nem tudta pontosan, hány éves a felesége, de sok asszony szül még az ő korában. Az biztos, hogy a kor előbbre haladtával többet szenvednek, és a később született gyerekek nem elég erősek. Agnesnek minden bizonnyal igaza van. De hogyan lehet benne biztos, hogy többet nem esik teherbe? Ezen eltöprengett. Aztán rájött, hogy hogyan, és hirtelen megcsappant a jókedve.

– Vállalhatok munkát egy városban – mondta, igyekezvén megpuhítani az asszonyt. – Egy katedrális vagy egy palota építésén. Akkor lehet majd egy nagy házunk, fából készült padlózattal, és egy cselédlányunk, hogy segítsen az újszülött ellátásában.

Agnes arca megkeményedett, és hitetlenkedve válaszolta: – Lehetne. – Hallani sem szerette a katedrális szót. Ha Tom soha nem dolgozott volna katedrálison, akkor ő most egy városi házban élhetne, lenne megtakarított pénze, tűzhely mellett melegedne, és semmi gondja sem lenne.

Tom másfelé nézett, és harapott egyet a sonkából. Valamit meg kellett volna ünnepelni, de nem volt köztük egyetértés. Letörtnek érezte magát. Kis ideig még rágta a kemény húst, ám egyszerre csak lódobogásra lett figyelmes. A lovas a fák között jött, az országút irányából, kikerülve a falut, hogy útját lerövidítse.

Néhány pillanattal később egy fiatal férfi ügetett hozzájuk pónilovon, megállt, és leszállt a hátáról. Fegyverhordozónak látszott, afféle leendő lovagnak.

– Az urad hamarosan érkezik.

– Percy grófra gondolsz? – kérdezte Tom felállva.

Percy Hamleigh a vidék egyik leghatalmasabb embere volt. Az egész völgyet ő birtokolta, és még sok más területet, ő fizette a házépítés költségeit is.

– A fia – válaszolta a fegyverhordozó.

– Az ifjú William?

Percy fia, William fog beköltözni a házba az esküvője után. Lady Alienának, Shiring grófja lányának volt a jegyese.

– Ő maga – felelte a fegyverhordozó. – Méghozzá nagyon haragosan.

Tom szíve összeszorult. Egy félig kész ház tulajdonosával akkor is nehéz tárgyalni, ha jókedvében van, hát még ha haragos – akkor egyenesen lehetetlen.

– Miért haragszik?

– A menyasszonya kikosarazta.

– A gróf lánya? – kérdezte Tom meglepődve. Félelem fogta el. Éppen most gondolta el, mennyire biztonságosnak látszik a jövője.– Azt hittem, hogy már megállapodtak.

– Mindnyájan azt hittük, Lady Alienát kivéve – mondta a fegyverhordozó. – Amikor személyesen találkoztak, kijelentette, hogy a világ minden kincséért sem lesz az ifjú William felesége.

Tom gondterhelten húzta össze a szemöldökét. Nem akarta, hogy ez igaz legyen. De a fiú becsületes képűnek, szavahihetőnek látszott. Most Agnes szólalt meg:

– Mintha az változtatna a helyzeten az ő köreiben. Ha egy gróf lánya ahhoz mehetne feleségül, akihez akar, akkor vándor énekesek és sötét szemű zsiványok uralkodnának felettünk.

– A lány még megváltoztathatja a véleményét – mondta Tom reménykedően.

– Meg is fogja, ha az édesanyja jól megcsapkodja fűzfavesszővel – tódított Agnes.

– Az édesanyja halott – mondta a fegyverhordozó.

– Hát azért nem ismeri az élet rendjét – fűzte tovább a szót Agnes. – De nem értem, az apja miért nem tudja kényszeríteni őt?

– Valószínűleg egyszer megígérte a lányának, hogy soha nem adja feleségül olyan emberhez, akit gyűlöl – válaszolta a fiú.

– Esztelen fogadalom! – kiáltott fel Tom haragosan. – Hogyan lehetséges, hogy egy ilyen hatalmas úr enged egy lány szeszélyének? A házassága hatással lehet katonai szövetségekre, nagyszabású pénzügyekre… Ennek a háznak az építésére is.

– Van egy bátyja, így hát nem annyira fontos, hogy kihez megy férjhez – tette hozzá a fegyverhordozó.

– Még akkor is…

– És a gróf hajlíthatatlan ember. Nem vonja vissza az ígéretét még akkor sem, ha egy gyermeknek tette. Legalábbis így beszélik – vonta meg a vállát a hírnök.

Tom az épülő ház alacsony falaira pillantott. Még nem gyűlt össze elég pénze ahhoz, hogy a télen át el tudja tartani a családját – állapította meg jeges félelemmel. Talán a fiatalúr választ egy másik menyasszonyt, és azzal fogja megosztani a palotát. Válogathat a környék leányai közül.

Most Alfred szólalt meg rekedtes kamaszhangon:

– Krisztusra mondom, azt hiszem, már itt is van.

Alfred tekintetét követve mindnyájan a szántóföld irányába fordultak. Egy ló vágtatott a falu felől, nyomában porfelhő szállt, és földdarabokat vert fel az ösvényről. Alfred riadalmát a ló mérete és gyorsasága váltotta ki: mind a kettő óriási volt. Tom már látott ehhez hasonló állatot, de Alfred talán még soha. Egy harci mén volt, marja olyan magas, hogy az ember álláig ért, és ennek megfelelően széles is. Effajta lovakat nem tenyésztettek Angliában, a tengerentúlról érkeztek, és iszonyúan drágák voltak.

Tom bedugta a kenyérmaradékot köténye zsebébe, s szemét összehúzva, a nappal szembefordulva figyelte a szántóföld túlsó végét. A ló fülei hátrafeszültek, orrlikai kitágultak, de Tom úgy látta, hogy a fejét elég magasan tartja, jeléül annak, hogy némiképpen irányítás alatt áll. A lovas biztosan ülve a nyergében, ahogy közelebb ért, hátradőlt kissé, rántott egyet a gyeplőn, és a hatalmas állat mintha lassított volna. Tom érezte a paták dobogását a lába mellett a földön. Körülnézett, hol van Martha, hogy felkaphassa, és biztonságos helyre vigye. Agnes ugyanerre gondolt. De Marthát sehol nem látták.

– A gabonában! – kiáltotta Agnes.

Tom ezt már ki is találta, és az építés területéről nagy lépésekkel igyekezett a gabonaföld szélére. Aggódó szívvel kémlelte a hullámzó búzát, de sehol nem látta a gyermeket. Az egyetlen, amire gondolhatott, az volt, hogy megfékezze a lovat. Elindult az úton a rohanó ló felé, szélesre tárva a karját. A ló megpillantotta őt, felemelte a fejét, hogy jobban lássa, és észrevehetően lassított. Aztán Tom rémületére a lovas megsarkantyúzta.

– Átkozott őrült! – ordította Tom, bár a lovas nem hallhatta őt.

Ebben a pillanatban Martha előbukkant a búzából, s néhány yarddal Tommal szemközt rálépett az ösvényre.

Egy pillanatig Tom a rémülettől bénultan állt, aztán előrelépett, ordítva, karjait lengetve, de hát ez egy harci mén volt, hozzászokott, hogy meghátrálás nélkül üvöltő hordákra támadjon. Martha megtorpant a keskeny ösvény közepén, megbabonázva bámult a felé rohanó hatalmas állatra. Tom egy szemvillanás alatt kétségbeesetten megállapította, hogy nem érheti el hamarabb a gyermeket, mint a ló. Kitért az út szélére, kezével érintve az álló gabonát, s az utolsó pillanatban a ló az út másik szélére kanyarodott. A lovas kengyele horzsolta Martha finom haját. A paták kerek gödröt vájtak a földben meztelen lábacskája mellett. A ló elrohant az oldaluknál, mindkettőjüket bepiszkítva. Tom hirtelen mozdulattal karjába kapta a kislányt, és erősen verő szívéhez szorította.

Egy percig némán állt. Nagy megkönnyebbülés áradt szét benne, végtagjai elgyengültek, egész benseje erőtlen volt az átélt izgalomtól. Aztán érezte, hogy elönti a düh az ostoba és felelőtlen fickó miatt, aki a hatalmas csataló nyergében ült. Haragosan nézett fel. William most lelassította a lovat, hátradőlt a nyeregben, s megrántva a gyeplőt, lábát előrelökte a kengyelben. A ló türelmetlen mozdulatot tett a fejével, igyekezett ellenszegülni gazdájának, de William kitartott. Könnyű sétagaloppra kényszerítette, majd ügetésre, széles kört írva le.

Martha sírni kezdett. Tom átadta őt Agnesnek, és várta Williamet. Az ifjú lord húsz év körüli, magas, jó felépítésű fickó volt, haja sárga, s a szeme olyan keskeny, mintha örökösen a napot kémlelné. Rövid, fekete zubbonyt viselt fekete nadrággal, ami egészen a térdéig fel volt szíjazva. Biztosan ült nyergében, s szemmel láthatóan nem rendítették meg a történtek. Az őrült ifjú fel sem fogta, hogy mit tett, gondolta Tom keserűen. Legszívesebben kitekerném a nyakát.

William megállította a lovat a farakással szemközt, és letekintett az építőkre.

– Ki itt a felelős?

Tom legszívesebben a szemébe vágta volna: – Ha megsebesítetted volna a kislányomat, most megölnélek – de elnyomta a haragját, mintha egy keserű falatot nyelne le. Közelebb lépett a lóhoz, és megfogta a kantárt.

– Én vagyok az építőmester, a nevem Tom – válaszolta keményen.

– Erre a házra már nincs szükség. Bocsásd el az embereket! – parancsolta William.

Tom éppen ettől félt. De reménykedett, hogy William haragjában ilyen indulatos csak, és rá lehet majd bírni, hogy megváltoztassa a döntését. Erőt vett magán, és igyekezett barátságos, meggyőző hangon beszélni.

– De hiszen olyan sok munkát öltünk már bele. Miért herdálnád el, amit ráköltöttél? Egyszer még szükséged lehet a házra.

– Ne akard nekem előírni, hogyan intézzem a dolgaimat! Mindnyájan el vagytok bocsátva – tette hozzá William. Megrántotta a gyeplőt, de Tom erősen fogta a kantárt.

– Engedd a lovamat! – kiáltotta William fenyegetően.

Tom nyelt egyet. William közben igyekezett elérni, hogy a lova magasba emelje a fejét. Tom hirtelen megérezte köténye zsebében a kenyérdarabot. Kivette, és megmutatta a lónak. Az állat odadugta a fejét, és harapott belőle.

– Még beszélnünk kell egy s másról, mielőtt eltávozol, uram – szólt Tom szelíden.

– Engedd el a lovamat, vagy a fejedet veszem!

Tom egyenesen az ifjú szemébe nézett, igyekezett palástolni félelmét. Magasabb volt Williamnél, de ezzel nem sokra menne, ha az ifjú lord kardot rántana. Agnes félelemtől reszketve suttogta:

– Tedd, amit mond, férjemuram!

Halotti csend volt. A többi munkásember szoborrá merevedve állt némán. Tom tudta, hogy engednie kellene, az volna a legbölcsebb. De William majdnem széttaposta a kislányát, s ez Tomot szinte megőrjítette, a szíve hevesen dobogott, amikor megszólalt:

– Fizetned kell nekünk!

William megrántotta a gyeplőt, de Tom erősen fogta a kantárt, s a ló nem figyelt a gazdájára, orrával Tom kötényének a zsebét dörgölte további ennivalóért.

– Menjetek az apámhoz a béretekért! – ordította William dühösen. Tom hallotta, hogy az ács megfélemlítve válaszol.

– Igen, uram, azt tesszük, hálásan köszönjük.

Szerencsétlen gyáva fickó – gondolta magában Tom, ő is reszketett, de erőt véve magán megszólalt.

– Ha elbocsátasz bennünket, fizetned kell, ahogyan a szokás előírja. Atyád háza hétnapi járóföldre van innen, és lehet, hogy mire mi odaérünk, ő már nem lesz ott.

– Ennél kevesebbért is haltak már meg emberek. – William arca vörös lett dühében.

A szeme sarkából Tom látta, hogy az ifjú fegyvernöke a kardja markolatához kap. Tudta, hogy most abba kellene hagynia és meg kellene alázkodnia, de egész bensőjét feszítette a makacs düh. Bármilyen rémült volt is, nem tudta rászánni magát, hogy elengedje a kantárszárat.

– Először fizess ki minket, aztán ölj meg! – mondta vakmerően. – Akár felakasztanak, akár nem, előbb vagy utóbb meg fogsz halni, és a pokolba fogsz kerülni, én pedig a mennyországba.

Williamnek hirtelen arcára fagyott a gúnyos mosoly, elsápadt. Tom meglepődött: Vajon mitől ijedt meg ez az ifjú ember? Az akasztás felemlegetésétől bizonyára nem, nemigen fordult elő, hogy egy lordot felakasztottak volna azért, mert megölt egy mesterembert. Talán a pokoltól borzadt meg?

Néhány pillanatig mereven néztek egymásra. Tom csodálkozva és megkönnyebbüléssel látta, hogy William arcán a düh és megvetés kifejezését páni félelem váltja fel. Övéből elővett egy bőrerszényt, és odalökte fegyveresének.

– Fizesd ki őket.

Tom érezte, hogy most ki kell tartania. Amikor William most ismét megrántotta a gyeplőt, és a ló erős fejét felszegve oldalra lépett, Tom követte a lovat, tovább tartva a kantárszárat.

– Elbocsátáskor egy teljes heti bér jár, ez a szokás. – Tom hallotta, hogy Agnes mély lélegzetet vesz mögötte, s bizonyára azt gondolja magában, őrültség tovább ellenkezni. De Tom elszántan folytatta.

– Hat penny jár fejenként a munkásoknak, tizenkettő az ácsnak és mindegyik kőművesnek, és huszonnégy nekem. Az összesen hatvanhat penny.

Tom gyorsabban tudott összeadni, mint bárki, akit ismert.

A fegyverhordozó kérdően nézett gazdájára. William dühösen jóváhagyta:

– Rendben van.

Tom elengedte a kantárt, és visszalépett.

William megfordította a lovát, erősen megsarkantyúzta, s a gabonaföldön keresztül elvágtatott az út felé.

Tom hirtelen leült a farakásra. Most kezdett csodálkozni azon, hogy mi ütött belé. Őrültség volt így dacolni Williammel. Szerencsésnek érezte magát, hogy életben maradt.

William harci ménjének patkódobogása már csak távolodó dübörgésként hallatszott, fegyverhordozója a deszkalapra borította az erszény tartalmát. Tomot diadalérzés öntötte el, amikor a napfényben megcsillantak a kiguruló ezüstpénzek. Őrültség volt, de eredménnyel járt: kiharcolta magának és az embereinek a nekik járó fizetséget.

– A lordoknak is tartaniuk kell magukat a szokáshoz – mondta félig inkább magának, de Agnes meghallotta, és keserűen kifakadt:

– Azt ne reméld most már, hogy valaha is munkát kapsz a fiatalúrtól.

Tom rámosolygott. Megértette, hogy az asszony most zsémbes az átélt félelemtől.

– Ne mérgelődj túl sokat, Agnes, mert különben elapad a tej a melledben, mire megszületik a kisgyermek.

– Ha nem találsz munkát a télre, egyikünknek se tudok majd enni adni.

– A tél még messze van – válaszolta Tom.

A nyarat a faluban töltötték. Később rájöttek, hogy ez az elhatározásuk nagy hiba volt, de a maga idején ésszerűnek tetszett. Tom, Agnes és Alfred napi egy pennyt kerestek az aratás során. Amikor ősszel el kellett indulniuk, volt egy jókora zsák ezüstpénzük és egy kövér disznójuk.

Az első éjszakát egy falusi templom előcsarnokában töltötték, második este találtak egy vidéki apátságot, és élvezhették a szerzetesek vendégszeretetét. A harmadik napon Chute erdejében találták magukat, egy nagy kiterjedésű, bozótokkal, elvadult fákkal benőtt erdős vidéken. Az út olyan keskeny volt, hogy éppen csak elfért rajta egy ökrös szekér, mindkét oldalán pompás nyárfák állottak a tölgyek között.

Tom kisebb munkaeszközeit egy hátitáskában vitte magával, kalapácsát az övébe akasztotta. Köpenye összetekerve a bal karja alatt, egy vascövek a jobb kezében sétabotként szolgált. Örült, hogy megint úton van. Talán hamarosan egy katedrálisépítkezésen dolgozhat. Talán építésvezető lehet, s ott maradhat élete végéig, csodálatos templomot fog építeni, és jutalmul majd a mennyországba kerül.

Agnes a szerény háztartási felszerelést a hátára szíjazott főzőüstben vitte. Alfredre voltak bízva azok a szerszámok, amelyek egy új otthon felveréséhez kellettek: fejsze, görbe fejű vágó, balta, fűrész, kis kalapács, lyukfúró ár, amivel lyukakat készíthettek bőrbe és fába, s egy ásó. Martha túl kicsi volt, ő csak a saját tálkáját, a kését vitte az övére kötözve és a téli köpenyét a hátára erősítve. De az ő feladata volt az is, hogy a disznót hajtsa, amíg el nem adják valamelyik piacon.

Tom szemmel tartotta Agnest vég nélküli erdei vándorlásuk során. Túl volt már a félidőn, tetemes súlyt cipelt a hasában is, a hátán is. De fáradhatatlannak látszott. Alfred is remekül bírta: abban az életkorban volt, amikor a fiúknak több az energiájuk, mint amennyit fel tudnak használni. Csak Martha volt fáradékony. Vékony lábacskái játékos szökdécselésre termettek, nem hosszú gyaloglásra, mindig elmaradozott, s a többieknek meg kellett állniuk, hogy megvárják őt, és elkapják a disznót.

Menetelés közben Tom a katedrálisra gondolt, amelyet egyszer majd megépít. Igyekezett maga elé képzelni az ablak mintázatát, de a fantáziája hirtelen felmondta a szolgálatot, az volt az érzése, hogy valaki figyeli. Ostoba észrevétel – gondolta magában –, hacsak nem arról van szó, hogy figyelik őt a madarak, a rókák, a macskák, a mókusok, a patkányok, különféle egerek, menyétek egész erdei sereglete.

Délben letelepedtek egy folyó partján. Ittak a tiszta vízből, hideg szalonnát ettek, és az erdőben gyűjtött vadalmát.

Martha fáradt volt délután. Jócskán el is maradt a többiektől, legalább százyardnyira. Amint álldogáltak, hogy bevárják a kislányt, Tomnak eszébe jutott, milyen is volt Alfred ebben az életkorban. Gyönyörű, aranyhajú fiúcska volt, erős és bátor. Gyengédség és bosszankodás keveredett Tomban, amint figyelte Marthát, hogy a disznót szidja, amiért olyan lassan jön. Ekkor hirtelen egy férfi lépett elő a bozótból, pontosan a kislány elé. Az események olyan villámgyorsan peregtek, hogy Tom szinte fel sem tudta fogni. A férfi, aki olyan váratlanul toppant az útra, egy furkósbotot emelt magasra. Rémült kiáltás tolult fel Tom torkán, de még ki se jött a hang, s a férfi a furkósbottal lesújtott Marthára. Az ütés oldalról érte a fejét, Tom hallotta az ütést kísérő rémisztő hangot. A kislány a földre zuhant, mint egy lecsukott szemű baba.

Tom rohanni kezdett feléjük, olyképpen dübörögve a kemény földön, mint William harci ménjének patái. Szerette volna, ha gyorsabban viszik a lábai. Figyelte, mi történik, de akárha egy magasra festett képet nézne a templom falán: látta, de semmit se változtathatott a dolgokon.

A támadó minden kétséget kizáróan egy törvényen kívüli csavargó volt. Alacsony, zömök férfi, barna zekében, meztelen lábbal. Egy pillanatra egyenesen szembenézett Tommal, s ő láthatta, hogy a férfi arca nagyon csúnyán meg volt csonkítva: az ajkai fel voltak vágva, valószínűleg ez volt a büntetése valamely vétkéért, például hazugságért. A szája most állandó, visszataszító vigyorba merevedett, eltorzult sebhelyek rücskös szövedékétől körülvéve. Ijesztő tekintete talán visszariasztotta Tomot attól, hogy utánaeredjen, ha nem a földön fekvő, arcra borult kis Martháért kellett volna elégtételt vennie.

A csavargó elfordította a tekintetét Tomról, s a disznót bámulta mereven. Egy villanásnyi idő alatt lehajolt, felkapta a disznót, a karja alá szorította a vergődő állatot, és már el is tűnt a sűrű bozótban, magával hurcolva Tom családjának egyetlen vagyonát.

Tom letérdelt Martha mellé. Széles tenyerét a kislány mellkasára tette, érezte egyenletes és erős szívdobogását, legrosszabb sejtelmei hát eloszlottak: de a gyerek szeme még csukva volt, és szőke hajában vér csillogott.

Agnes is melléje térdelt, megtapogatta Martha mellkasát, a csuklóját és a homlokát, aztán a férjére szegezte a tekintetét.

– Martha életben marad. Szerezd vissza a disznót! – mondta kemény hangon.

Tom gyorsan leoldozta magáról a szerszámokkal teli hátizsákot, s a földre dobta. Bal kezével kivette az övéből a hatalmas, vasfejű kalapácsát. Jobbjában még mindig a vascsövet tartotta. Jól látta az összetaposott bokrokon, hogy merről jött a tolvaj, és merre tűnt el, és hallotta a disznó visítását az erdőből.

Könnyen tudta követni a nyomot. A csavargó tagbaszakadt férfi volt, karja alatt a visító disznóval rohanva széles ösvényt vágott, letaposva virágokat, bokrokat, sőt néhány fiatal fát is. Tom üldözőbe vette a csavargót, vad vágy fogta el, hogy kézbe kaparintsa és könyörtelenül összeverje. Átcsörtetett egy fiatal nyírpagonyon, nagy zajjal lerohant egy lejtőn, és alaposan besározva magát átgázolt egy zsombékos ingoványon, végül keskeny ösvényre lelt. Ott megállt. A tolvaj balra vagy jobbra kanyarodhatott, és sehol nem mutatta letaposott növényzet a nyomát. Tom fülelni kezdett, és bal felől meghallotta a disznó visítását. Azt is hallotta, hogy a háta mögött valaki keresztülrohan az erdőn – talán Alfred. A disznó után eredt.

Az ösvény árokba vezetett, majd éles kanyarral emelkedni kezdett. Tom most tisztán hallotta a disznót. Rohant felfelé, erősen zihálva – az éveken át belélegzett kőpor meggyengítette a tüdejét. Az ösvény hirtelen kiegyenesedett, s Tom húsz-harminc yardnyira maga előtt meglátta a tolvajt, aki úgy rohant, mintha maga az ördög üldözné. Tom gyorsított, meg akarta nyerni a versenyt. Megvolt rá az esélye, hogy utolérje, ha kitart az ereje, hiszen egy disznóval nem lehet olyan gyorsan rohanni, mint teher nélkül. De most szúrni kezdett a melle. A tolvaj tizenöt, aztán már csak tizenkét yardnyira volt tőle. Tom feje fölé emelte a vascöveket, mint egy dárdát. Csak jusson még egy kicsit közelebb a tolvajhoz, akkor elhajítja. Már csak tizenegy yard a távolság, már csak tíz!

Mielőtt a vascöveket elhajította volna, észrevette, hogy az ösvény melletti bozótosból egy zöld sapkás, keskeny arc emelkedik ki. Már túl késő volt ahhoz, hogy elkanyarodjon. Egy vastag husáng repült feléje, Tom megbotlott benne, és a földre zuhant, a tettes szándékának megfelelően.

Elejtette a vasrudat, de még kezében volt a kalapács. Sikerült megfordulnia és feltérdelnie. Tom látta, hogy ketten támadnak rá, az egyik a zöld kalapos, a másik egy gubancos, ősz szakállt viselő, kopasz ember. Rárohantak.

Tom oldalra lépett, és kalapácsával a zöld sapkásra sújtott. A férfi elhajolt a csapás elől, de a hatalmas kalapácsfej nagy erővel a vállát érte. Fájdalmasan felüvöltött, és a földre zuhant, a karját úgy tartva, mintha eltörött volna. Tomnak nem volt elég ideje, hogy még egyszer lesújtson a kalapáccsal. Mielőtt a kopasz ember nekitámadt, a vas kalapácsfejet Tom a férfi képébe vágta, és eltörte az arccsontját.

Mindketten meghátráltak, sebüket szorongatva, egyiknek se volt ereje, hogy folytassa a támadást. Tom megfordult. A tolvaj még mindig futott tovább az úton. Tom ismét üldözőbe vette, nem törődve a mellkasában jelentkező fájdalommal. Alig tett meg azonban néhány yardot, kiáltást hallott. Ismerős volt a hang.

Alfred.

Megállt és körülnézett.

Alfred küzdött a két csavargóval, öklét és lábát egyaránt használva. A zöld kalapos fejét háromszor-négyszer is eltalálta az öklével, aztán sípcsonton rúgta a kopaszt. A két embernek mégis sikerült közel nyomulnia hozzá és lefogni őt, hogy végül se kezét, se lábát nem tudta mozdítani. Tom habozott, hogy a disznót hajszolja-e tovább, vagy a fia segítségére siessen. De ekkor a kopasz elgáncsolta Alfred lábát, a fia a földre zuhant, s a két férfi rárontott, arcát, testét ütlegelve.

Tom odarohant. Megragadta a kopaszt, felkapta, és a bokrok közé röpítette, majd fordultában kalapácsával a zöld kalapra sújtott. Ez az ember egyszer már megtapasztalta a kalapácsütés erejét, így most csak az egyik karját tudta használni. Kitért az első suhintás elől, aztán eliszkolt a bokrok közé, mielőtt Tom még egyszer lecsaphatott volna rá.

Tom hátrapillantva látta, hogy a kopasz lefelé rohan az úton. Hiába kémlelt az ellenkező irányba, a tolvajt a disznóval nem lehetett látni. Keserűen felsóhajtott: – Az Isten átka legyen rajta! – Az a disznó egész megtakarításának mintegy a felét jelentette. A földre roskadt, nehezen lélegzett.

– Kettőt leütöttünk közülük! – állapította meg Alfred izgatottan.

– De megszerezték a disznónkat – emelte Alfredre a tekintetét Tom. A gyomrát marta a harag, mint a rosszfajta, savanyú almabor. A disznót még tavasszal vették, mihelyt elég pénzt tudtak összegyűjteni, s egész nyáron át hizlalták. Egy kövér disznóért hatvan pennyt is lehet kapni, ha eladják. Némi káposztával és egy zsák gabonával egész télre elegendő táplálék egy családnak, a bőréből egy pár cipő és egy vagy két erszény is készíthető. Az elvesztése valóságos katasztrófa volt.

Tom irigykedve nézett Alfredre, aki már kipihente az üldözés meg a verekedés izgalmait, és türelmetlenül várt. Milyen régen is volt – gondolta magában Tom –, amikor még szélsebesen tudtam futni, és nem éreztem a szívem zakatolását. Amikor még ebben a korban voltam… húsz éve volt. Húsz éve – úgy tűnik, mintha tegnap lett volna.

Feltápászkodott.

Átölelte Alfred széles vállát, úgy sétáltak vissza az ösvényen. A fiú egyelőre még alacsonyabb volt az apjánál egy férfiarasszal, de hamarosan utol fogja érni, és talán még nála is magasabbra nő majd. Remélem, az esze is nő még – gondolta Tom, aztán csak annyit mondott:

– Minden bolond belekeveredhet egy verekedésbe, ám a bölcs ember azt is tudja, hogyan másszon ki belőle.

Alfred üres tekintettel nézett rá.

Letértek az útról, keresztülhaladtak a zsombékos részen, fölmásztak a lejtőn, visszafelé a tolvaj által taposott nyomon. Amikor már a fiatal nyíresen is átvágták magukat, Tom Marthára gondolt, s bensejét megint megdermesztette a harag. A csavargó kegyetlenül csapott le rá, hiszen semmiféle fenyegetést nem jelentett számára.

Tom meggyorsította lépteit, s egy pillanat múlva Alfreddel együtt elérték az utat. Martha még mindig ugyanazon a helyen feküdt mozdulatlanul. A szeme csukva volt, hajában megszáradt a vér. Agnes mellette térdelt – s Tom meglepetésére egy másik asszony és egy fiú volt velük. Rájött, nem véletlenül volt korábban, a nap folyamán olyan érzése, hogy figyelik őt. Úgy látszik, az erdőben hemzsegnek az emberek. Lehajolt, és ismét Martha mellkasára helyezte a tenyerét. Teljesen szabályosan lélegzett.

– Hamarosan fel fog ébredni – mondta a különös asszony ellentmondást nem tűrő hangon. – Aztán hányni fog, és utána teljesen jól fogja érezni magát.

Tom kíváncsian nézett az asszonyra, aki Martha fölött térdelt. Egészen fiatal volt, legalább tizenkét évvel fiatalabb Tomnál, rövid, bőrből készült zekéje szabadon hagyta ruganyos, barna végtagjait. Szép volt az arca, sötétbarna hajának egy rakoncátlan tincse a homlokába hullott. Tomban hirtelen szorongató vágy ébredt. Az asszony Tomra emelte a tekintetét. Mélyen ülő, átható tekintetű szemének színe mint az aranysárga mézé, amitől az egész arca varázslatosan sugárzott, s Tom biztos volt benne, hogy az asszony kitalálja a gondolatait.

Tom elfordította az arcát, hogy palástolja zavarát, s Agnes szemét kereste. Agnes bosszúsan kérdezte:

– Hol a disznó?

– Még két csavargó támadt ránk.

– Megvertük őket, de a harmadik a disznóval elrohant – tette hozzá Alfred.

Agnes barátságtalanul nézett, de nem szólt semmit.

A különös asszony megszólalt:

– Kérlek, segíts a kislányt árnyékba vinni.

Az asszony felállt, Tom észrevette, hogy kis termetű, legalább egylábnyival alacsonyabb volt nála. Tom lehajolt, és óvatosan felemelte Marthát. A kis gyerektestnek szinte nem is volt súlya, amint a karjába vette. Néhány lépést előrevitte az úton, aztán egy nagy tölgyfa árnyékában megbúvó tisztáson letette a fűre. A kislány még mindig teljesen erőtlen volt.

Alfred összeszedte a verekedés közben szétszóródott szerszámait. A különös asszony fia tágra nyílt szemmel és tátott szájjal figyelt, nem szólt egy szót sem. Három évvel lehetett fiatalabb Alfrednél. Különös tekintetű gyerek, állapította meg Tom, nyoma sem volt rajta anyja érzéki szépségének. A bőre nagyon fehér volt, a haja narancssárga, enyhén mandulavágású szeme kék. Riadt volt a tekintete, mint az együgyű embereké. Az ilyen gyerekek vagy fiatalon meghalnak, vagy ha felnőnek, a falu bolondja lesz belőlük. Alfred szemlátomást kényelmetlenül érezte magát.

Míg Tom figyelte őt, a fiú kikapta Alfred kezéből a fűrészt, anélkül hogy egy szót szólt volna, és vizsgálgatni kezdte, mint valami nagyon csodálatos dolgot. Alfred, megsértődve az udvariatlanságtól, visszarántotta a fűrészt, a fiú ezt közönyösen tűrte. Az anyja zavartan rászólt:

– Jack! Légy udvarias!

Tom az asszonyra nézett. A fiú egyáltalán nem hasonlított rá.

– Te vagy az anyja? – kérdezte.

– Igen, a nevem Ellen.

– Hol van a férjed?

– Meghalt.

Tom meglepődött.

– Egyedül vagy úton? – faggatta hitetlenkedve. Az erdő még a hozzá hasonló férfiak számára is veszedelmes volt, egy asszonynak valósággal életveszélyes.

– Mi nem vándorolunk. Mi az erdőben élünk.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy… – szólt Tom megdöbbenve, de nem fejezte be, mert nem akarta megbántani az asszonyt.

– Igen, törvényen kívüli vagyok. Azt hiszed, minden törvényen kívüli olyan, mint Vágottszájú Faramond, aki ellopta a disznódat?

– Igen – bökte ki Tom, bár leginkább azt válaszolta volna, soha az életében nem gondolta, hogy törvényen kívüli lehet egy ilyen gyönyörű nő is. – Mi a bűnöd? – kérdezte, nem tudván leplezni kíváncsiságát.

– Megátkoztam egy papot – mondta az asszony, és elnézett a távolba.

Tom ezt nem tartotta valami nagy bűnnek, de talán nagy hatalmú vagy nagyon érzékeny papról volt szó, vagy Ellen nem akarta megmondani az igazságot.

Marthát kezdte figyelni. Egy perccel később kinyitotta a szemét. Egy kicsit zavart volt és ijedt. Agnes mellette térdelt.

– Biztonságban vagy. Minden rendben van – nyugtatta.

Martha felült, és hányni kezdett. Agnes átkarolva tartotta, míg a roham el nem múlt. Tomra mély benyomást tett, hogy Ellen jóslata bevált. Azt is előre megmondta, hogy teljesen jól fogja magát érezni a kislány, és feltehetően ebben is bízhattak. Nagy megkönnyebbülés árasztotta el Tomot, és maga is meg volt lepődve, hogy milyen nagy erővel tör ki rajta ez az érzés. „Nem bírnám elviselni a kislányom elvesztését” – gondolta, és a könnyeivel küszködött. Ellen együtt érző tekintetével találkozott a pillantása, és megint érezte, hogy az asszony aranyszínű, világos szeme a szívébe lát.

– Nyugalomra van szüksége. Legalább addig pihennie kell, amíg egy férfi megtesz három mérföldet – állapította meg Ellen.

Letört egy tölgyfaágat, letépte a leveleit, és megtörölte velük Martha arcát. Még mindig nagyon sápadt volt.

Tom a napot kémlelte. Már túl volt a delelőn. Leült, hogy várjanak egy kicsit, Agnes gyengéden ringatta a karjaiban Marthát. Jack most Martha iránt kezdett érdeklődni, s kitartóan bámulta, ugyanazzal a kissé bárgyú odaadással. Tom szeretett volna többet tudni Ellenről. Nem volt benne biztos, elszánja-e magát az asszony, hogy elmesélje nekik az élettörténetét. Azt szerette volna, hogy maradjon.

– Hogyan történtek a dolgok? – kérdezte bizonytalanul.

Az asszony Tom szemébe nézett, és mesélni kezdett.

Az apja lovag volt – kezdte a történetet –, hatalmas, erős, heves férfiú. Arra vágyott, hogy fiai legyenek, akikkel együtt lovagolhat és vadászhat, birkózhat, társak, akikkel együtt lehet inni, tivornyázni az éjszakában. Szerencsétlennek érezte magát, amennyire egy férfi erre csak képes. Lánya született, Ellen, és a felesége meghalt. Megnősült másodszor is, de a második felesége meddő volt. Egyre jobban megvetette Ellen mostohaanyját, s végül elküldte magától. Bizonyára kegyetlen ember volt, de Ellen nem találta annak, imádta, és ő is lenézte a mostoháját. Amikor az elhagyta a házat, Ellen maradt, férfiak közt nőtt fel, férfiháztartásban. Rövidre vágta a haját, tőrt viselt, és senkitől nem tanult meg kiscicákkal játszadozni, vak kiskutyákat ápolni. Amikor olyan korú lett, mint most Martha, tudott nagyot köpni a földre, almacsutkát lenyelni, olyan erősen hasba rúgni egy lovat, hogy annak elállt a lélegzete, és Ellen még egy fokkal szorosabbra vehette a hevederét. Tudta, hogy akik nem voltak apja cimborái, azok mind trágár gúnyneveket kaptak, s a nők is, akiket nem sikerült megkapniuk – Ellent mindez nem nagyon izgatta, bár nem tudta, hogy valójában mit jelentettek ezek a sértő kifejezések.

Tom odaadással hallgatta az asszony hangját az őszi délután lágy levegőjében, lehunyta a szemét, és elképzelte, amint lapos mellű kislányként, mocskos arccal ő is ott ül a hosszú asztalnál, apja orgyilkos cimborái között, akik isszák az erős sört, nagyokat böffentenek, és fennhangon énekelnek csatáról, fosztogatásról, rablásról, lovakról, várkastélyokról és szűz lányokról – mígnem aztán elalszik, nyírott hajú fejecskéje a durva deszkaasztalra csuklik.

Ha örökké lapos mellű maradt volna, boldog élete lehetett volna. De elérkezett az idő, amikor a férfiak furcsa szemmel kezdték mustrálgatni. Már nem fogadták hangos röhejjel, amikor rájuk förmedt:

– Takarodjatok az utamból, mert különben levágom a golyóitokat, és megetetem a disznókkal!

Megbámulták őt, amikor levetette gyapjúujjasát, és hosszú, vászon alsóingében lefeküdt aludni. Amikor a szükségüket végezték az erdőben, háttal álltak neki, ami régebben nem fordult elő.

Egy napon meglátta, hogy apja elmélyedten társalog a plébánia papjával – ritkán került erre sor –, mind a ketten Ellenre néztek, mintha éppen róla beszéltek volna. Másnap reggel így szólt az apja:

– Menj Henryvel és Everarddal, és mindent tégy úgy, ahogy ők mondják. – Aztán megcsókolta a lány homlokát. Ellen csodálkozott, mi az ördög üthetett belé – vénségére tán megszelídül?

Felült szürke paripája nyergébe – soha nem volt hajlandó asszonyoknak szánt poroszka lóra vagy pónira ülni –, és útnak indult a két fegyveressel. Azok egy apácazárdába vitték Ellent, és ott hagyták.

Az egész épület zengett a lány trágár káromkodásaitól, amikor látta, hogy a két férfi ellovagol. Késsel támadt az apáca-fejedelemasszonyra, és gyalog visszament apja házába. Az apja visszaküldte őt a zárdába. Összekötötték kezét-lábát, és egy szamár nyergéhez kötözték. Büntetőzárkába csukták, és mindaddig ott kellett maradnia, amíg a fejedelemasszony sebei be nem gyógyultak. A zárka hideg volt és nyirkos, sötét, mint az éjszaka. Vizet adtak neki, de semmi ennivalót nem kapott. Amikor kiengedték, megint hazaszökött. Az apja azonban újra visszaküldte, de most, mielőtt a zárkába csukták volna, megkorbácsolták.

Végül is sikerült megtörniük a lányt, felvette a novíciák öltözékét, engedelmeskedett a parancsoknak, megtanulta az imákat, bár a szíve mélyén gyűlölte az apácákat, megvetette a szenteket, és lényegében semmit nem hitt el, amit az Istenről mondtak neki. De olvasni és írni tanult, megismerkedett a zenével, a számokkal és a rajzzal is. S az apja házában beszélt francia és az angol nyelven kívül még latinul is megtanult.

Az élet a zárdában végül is nem volt olyan nagyon rossz. Az egyneműek közösségének megvoltak a maga sajátos szabályai és rítusai, és ezeket meg lehetett szokni. Minden apácának volt valamilyen kétkezi munkája, Ellennek hamarosan a lovakkal kellett dolgoznia. Előzetesen hosszabb ideig az istállóba volt beosztva.

A szegénység fogadalma sohasem zavarta. Az engedelmesség nem volt könnyű, de végül az is csak ment valahogyan. A harmadik, a tisztaságé, soha nem izgatta túlságosan, bár néha-néha, csak azért, hogy az apácákat bosszantsa, egy-két novíciát beavatott az örömszerzés fortélyaiba…

Agnes ezen a ponton félbeszakította Ellent, és magával vitte Marthát, hogy folyóvizet keressenek, amelyben megmoshatja a gyerek arcát, és rendbe teheti a ruháját. Alfredet is elhívta, hogy védelmezze őket, bár megígérte, hogy hallótávolságnál nem megy messzebbre. Jack is felkerekedett volna, de Agnes határozottan felszólította, hogy maradjon. Úgy látszik, megértette, mert visszaült a helyére. Tom észrevette, Agnesnek sikerült elvinnie a gyerekeit, hogy ne hallgassák tovább ezt a nem éppen jámbor és illendő történetet, s ott hagyta Tomot az asszonnyal.

– Egy napon – folytatta tovább Ellen – az apáca-fejedelemasszony poroszka lova lesántult, amikor több napra eltávozott a kolostorból. Szerencsére a közelben volt Kingsbridge apátsága, s a főnöknőnek a priortól sikerült kölcsönkapnia egy másik lovat. Amikor hazatért, Ellent bízta meg, hogy a kölcsönkapott lovat visszavigye, és elhozza a lesántult poroszkát.

Ott, a kolostor istállójában, az omladozó kingsbridge-i katedrális tövében Ellen találkozott egy fiatal férfival, aki olyan volt, mint egy megkorbácsolt kölyökkutya. Kecses volt laza végtagjaival, örökösen mozgó orrával, állandó éberségével. Mégis megfélemlítettnek, megrémítettnek látszott, mintha minden játékosságot kivertek volna belőle. Nem értette, amit Ellen mondott neki. Meg- próbálkozott a latinnal, de a fiú nem volt szerzetes. Végül mondott valamit franciául, a fiú arca ekkor örömtől sugárzott, és ezen a nyelven válaszolt.

Ellen soha többet nem ment vissza a zárdába.

Ettől a naptól kezdve az erdőben élt. Először egy ágakból és levelekből összetákolt, kezdetleges kunyhóban lakott, később egy száraz barlangban. Nem felejtette el azokat a férfikészségeket, -mesterségeket, amelyeket apja házában sajátított el: még mindig tudott szarvast elejteni, nyúlnak csapdát állítani, nyíllal hattyút lőni. Tudta, hogyan kell az állatokat kibelezni, megtisztítani, és elkészíteni a húst, és azt is tudta, hogyan kell kikészíteni és megmunkálni a bőrt és a szőrt a ruházata számára. A vadpecsenyén kívül vadon termett gyümölcsöket, diót és zöldségféléket is evett. Minden egyebet, amire ezenkívül szüksége volt – só, gyapjú ruhadarabok, fejsze vagy kés –, lopással kellett megszereznie.

A legrosszabb az az időszak volt, amikor Jack született…

De mi lett a franciával? Tom szerette volna megkérdezni. Ő volt Jack apja? S ha igen, vajon mikor halt meg? És hogyan? Ám Ellen arcáról leolvashatta, hogy életének erről a részéről nem akar beszélni, s abból a fajtából való, akit akarata ellenére semmire nem lehet rákényszeríteni. Tom megtartotta hát magának a kérdést.

Ez idő tájt halt meg Ellen apja, akinek az emberei szétszóródtak. Az asszonynak a világon senkije nem volt, se rokonok, se barátok. Amikor Jack születését várta, barlangja bejáratánál nagy, egész éjjel égő tüzet rakott. Étel és víz volt kéznél, s az íja, nyilak és kések, hogy megvédelmezze magát a farkasoktól és a vad kutyáktól. Egy püspöktől ellopott nehéz, vörös köpenyt készített elő, hogy abba bugyolálja be az újszülöttet. Nem volt felkészülve azonban a kínokra és a félelemre, amit át kellett élnie a szülés során, és sokáig azt hitte, hogy meg fog halni. Az újszülött gyermek erős volt és egészséges, s Ellen életben maradt.

A következő tizenegy évben Ellen a fiával nagyon egyszerű, igénytelen életet élt. Az erdő mindent megadott nekik, amire szükségük volt, a téli hónapokra igyekeztek elég almát, diót és sózott vadhúst felhalmozni. Ellen gyakran azt gondolta, hogy ha nem lennének királyok, lordok, püspökök és seriffek, akkor mindenki így élhetne, és tökéletesen boldog lehetne.

Tom a többi törvényen kívüliről érdeklődött. Mi történt volna, ha éjjel bemásznak hozzá és megerőszakolják? Tom izgalomba jött a gondolattól, bár ő maga még sohasem tett magáévá egy nőt erőszakkal, még a feleségét sem.

A többi törvényen kívüli – amiképpen Ellen elmondta Tomnak, ráemelve fénylő, világos szemét – félt tőle, s a férfi tudta, hogy miért: boszorkánynak tartották. Ellen egyszerűen csak elbújt előlük, ahogyan a törvénytisztelő vándorúton levők elől is elrejtőzött, akik kirabolhatnak, megerőszakolhatnak, sőt meg is gyilkolhatnak egy törvényen kívülit anélkül, hogy büntetéstől kellene tartaniuk. Vajon miért nem rejtőzött el Tom elől? Sebesült gyermeket látott, segíteni akart, neki is volt gyereke.

Jacknek mindent megtanított, amit ő maga elsajátított az apja házában: fegyverekkel bánni, vadászni, azután azt is átadta, amit az apácáktól tanult. Megtanította olvasni, írni, rajzolni, megismertette vele a zenét, a számokat, a francia és a latin nyelvet, a bibliai történeteket. Végül a hosszú téli estéken továbbadta a francia férfi örökségét, a francia több történetet, verset és dalt tudott, mint bárki a világon…

Tom nem hitte el, hogy ez a Jack gyerek valóban tud olvasni és írni. Tom le tudta írni a nevét s néhány szót: penny, yard, véka. Agnes, aki egy pap lánya volt, még többet tudott. Nagyon lassan és görcsösen rótta a betűket, nyelve hegyét is kidugva. Alfred egyetlen szót sem tudott leírni, s a saját nevét is nehezen ismerte fel. Martha ennyire sem volt képes. Hogyan lehet egy féleszű gyerek műveltebb, mint Tom egész családja együttvéve?

Ellen szólt Jacknek, hogy írjon valamit. A fiú elsimította a földet egy kis darabon, és betűket karcolt bele. Tom felismerte Alfred nevét, de a többi szót nem, és nagy kínban volt. Ellen kimentette zavarából, hangosan felolvasta: Alfred nagyobb, mint Jack. A fiú rajzolt két alakot is, az egyik nagyobb volt, mint a másik. A vázlatosan felrótt figurák közül az egyik széles vállú, inkább állati vonásokkal az arcán, a másik kicsi és vigyorgó. Tom, aki jómaga is tehetségesen rajzolt, meglepetten nézte a porba vésett egyszerű és erőteljes képet.

Hiszen a fiú idiótának látszott.

Ellen később – mint azt Tom gondolatait kitalálva bevallotta – szintén észrevett valamit. Jack soha nem volt más gyerekek társaságában, és az anyján kívül nem ismert más emberi lényeket, voltaképpen úgy nőtt fel, mint egy vadállat. Hiába tanult meg annyi mindent, nem tudta, hogyan kell viselkednie az emberekkel. Ezért volt hallgatag, ezért bámult és kapkodott olyan furcsán.

Most, amikor erről beszélt, látszott először sebezhetőnek. Eltűnt arcáról a rendíthetetlen önbizalom kifejezése, Tom zavartnak, sőt elkeseredettnek látta. Jack kedvéért vissza kell térnie a társadalomba, de hogyan? Ha férfi lenne, talán sikerül rábeszélnie valamiféle lordot, adjon neki egy gazdaságot, különösképpen, ha meggyőzően tudná azt hazudni, hogy éppen most tért vissza egy hosszú zarándokútról, Jeruzsálemből vagy Santiago de Compostelából. Akadnak egyedül gazdálkodó asszonyok is, de szinte kivétel nélkül özvegyek, és felnőtt fiaikkal élnek. Egy lord sem adna földet egy asszonynak egy kicsi fiúval. Senki nem fogja munkára alkalmazni, se városban, se vidéken, s ráadásul nincs is hol laknia, s a szakképzetlen munkához nem jár fedél a feje fölé. Nem volt otthona.

Tom együtt érzett vele. Mindent megadott a gyermekének, amit csak tudott, és az nem volt elég. De nem látott kiutat az asszony kétségbeejtő helyzetéből. Gyönyörű, leleményes és nagyszerű teremtés volt, s mégis arra volt ítélve, hogy további életét az erdőben bujkálva tengesse különös fiával.

Agnes, Martha és Alfred visszajöttek. Tom aggódva figyelte Marthát, de úgy látszott, annál rosszabb, mint hogy jól le kellett dörzsölni az arcát, nem is történt vele. Tomot egy darabig Ellen gondjai foglalkoztatták, de most eszébe jutott a saját helyzete: nem volt munkája, és ellopták a disznóját. A délutáni órák gyorsan teltek. Igyekezett összeszedni megmaradt vagyontárgyait.

– Merre mentek? – kérdezte Ellen.

– Winchesterbe. Ott van egy vár meg egy palota, több kolostor is, és ami a legfontosabb – egy katedrális.

– Salisbury közelebb van – ellenkezett Ellen. – Amikor legutoljára ott jártam, serényen folyt az újjáépítés, azon dolgoztak, hogy megnagyobbítsák a katedrálist.

Tomnak megdobbant a szíve. Éppen erre vágyott. Meg volt róla győződve, hogy ha egyszer sikerül munkát kapnia egy katedrálisépítkezésen, az ügyessége révén végül is ő lesz az építésvezető mester.

– Melyik út vezet Salisburybe? – kérdezte türelmetlenül.

– Visszafelé kell menni, azon az úton, amelyiken jöttetek, legalább három-négy mérföldet. Emlékszel az útelágazásra, ahol balra tértetek?

– Igen, egy kis tavacskánál.

– Úgy van. A jobbra tartó úton Salisburybe értek.

Elbúcsúztak egymástól. Agnes nem kedvelte Ellent, de nagyon udvariasan megköszönte, hogy segített ápolni Marthát.

Ellen mosolygott, és sóvárgó szemmel nézett a távozók után.

Egy kis idő múltán Tom visszanézett. Ellen még mindig őket figyelte, az út közepén állva, szeméhez emelt kézzel, mellette a különös fiú. Tom integetett, s az asszony visszaintegetett.

– Érdekes asszony – mondta Agnesnek.

Agnes nem válaszolt.

– A fiú nagyon különös volt – mondta Alfred.

Az őszi nap egyre alacsonyabbra szállt a láthatáron, amint haladtak céljuk felé.

Tom kíváncsi volt, milyen lehet Salisbury, még soha nem járt ott. Izgatott volt. Természetesen arról álmodozott, hogy egy új katedrálist épít majd, az alapjaitól kezdve, de ilyesmire szinte soha nem volt lehetőség. Leginkább egy öreg épületet kellett felújítani, kibővíteni és részben újjáépíteni. De hát ez is nagyon jó lenne neki addig, amíg végül majd a saját tervei szerint építhet.

– Miért ütött le engem az a férfi? – kérdezte Martha.

– Mert el akarta lopni a disznónkat – válaszolta Agnes.

– Egy saját disznót kellett volna szereznie – mondta Martha méltatlankodva, mintha most fogta volna fel, hogy a csavargó valami rosszat tett.

Ellen problémája megoldható lenne, ha értene valami mesterséghez – törte a fejét Tom. – Egy kőműves, egy ács, egy szövő- vagy cserzőmester nem kerülne ilyen helyzetbe. S néhány asszony is dolgozik iparosként, bár ezek inkább kézművesek özvegyei.

– Egy férj kellene neki – mondta Tom fennhangon.

Agnes erre élesen rávágta: – Az enyémet nem adom!

Azon a napon volt utoljára jó idő, amikor odalett a disznójuk. Az éjszakát egy csűrben töltötték, s amikor reggel kijöttek a szabadba, ólomszínű volt az ég, hideg szél fújt, s a szélrohamok esőt vertek az arcukba. Elővették és felvették vastag nemezköpönyegüket, álluk alatt szorosra kötötték a csuklyát, s jól előrehúzták, hogy az eső ne essen az arcukba. Elég borzalmasan néztek ki, négy sötét szellemalak a zivatarban, facipőjükkel felverve a sarat az elhanyagolt földúton.

Tom kíváncsi volt, milyen lehet Salisbury katedrálisa. Egy katedrális ugyanolyan templom, mint a többi, elvileg az különbözteti meg más templomoktól, hogy püspöki székhelyen épült. Persze, a gyakorlatban a katedrálisok a legnagyobb, leggazdagabb és a legjobban tervezett templomok voltak. Ritkán fordult elő, hogy egy katedrális csak egy egyszerű boltíves építmény lett volna ablakokkal. Leginkább három boltívsor kapcsolódott össze. Egy magasat két alacsonyabb fogott közre, miként a fejet a két váll, a főhajót két oldalhajó övezte. A középső hajó oldalfalait oszlopsor helyettesítette, s az oszlopokat félkör alakú ívek kapcsolták össze árkádsorrá. Az oldalhajókat a körmenetek során használták – ezek nagyon látványosak lehettek a katedrálisokban –, és helyet kaptak bennük kisebb oldalkápolnák, valamely szent tiszteletére, ezek különadományokat hozhattak a templomnak. A katedrálisok a világ legköltségesebb épületei voltak, sokkal inkább, mint a várak és a paloták, és biztosítaniuk kellett fenntartási költségeiket is. Salisbury közelebb volt, mint Tom gondolta. Délelőtt 9 óra tájban megmásztak egy emelkedőt, ezután az út nagy ívben lejteni kezdett. Az eső áztatta földeken túl, egy domb tetején meglátták Salisbury erődített városát, kimagaslott a lapos síkságból, mint egy csónak a tavon. A részleteket esőfüggöny burkolta, de Tom meg tudta állapítani, hogy több torony, négy vagy öt, magasan a városfalak fölé nyúlik. Repesett a szíve ennyi kőépítmény láttán.

Hideg szél söpört keresztül a síkságon, arcuk és kezük megdermedt, mialatt a keleti kapuhoz vezető úton igyekeztek. Négy út találkozott a domb lábánál a szétszóródott, a városból kiszorult házak szövevényében, s itt más utazókkal is összetalálkoztak, akik szintén behúzott vállal és lehajtott fejjel, az időjárással dacolva igyekeztek a falak oltalmába eljutni.

A kapuhoz egy kővel megrakott ökrös szekérrel együtt érkeztek – ez jó jel volt Tom számára. A fuvaros a nyers fából készült szekeret, vállát nekifeszítve, saját erejét is beleadva hátulról tolta, hogy segítsen az emelkedőn felfelé araszoló ökröknek. Tom jónak látta, hogy szerezzen magának egy barátot. Intett Alfrednek, és ők is mind a ketten segítettek vállukkal megtolni a szekeret.

A hatalmas fakerekek rágördültek a gerendákból rótt hídra, mely egy széles szárazárkon ívelt át. Óriási földmunkát kellett itt elvégezni az árok megásásával s a föld felhányásával, hogy megtámassza a városfalat. Százak munkája kellett hozzá – gondolta Tom. Ez még egy katedrális megalapozásánál is nagyobb feladat lehetett. A sáncárkon átvezető híd recsegett-ropogott a szekér és a két hatalmas állat súlya alatt.

Az út egyenesbe váltott, s a szekér a kapuhoz közeledve már könnyebben tudott haladni. A fuvaros, Tom és Alfred is felegyenesedett.

– Nagyon köszönöm nektek – mondta.

– Mihez lesz a kő? – kérdezte Tom.

– Az új katedrálishoz.

– Hát új épül? Azt hallottam, csak a régit bővítik ki.

– Ezt mondják már tíz éve. De ez most már inkább új, mint régi.

Ez jó hír volt Tomnak.

– Ki az építést vezető mester?

– John Shaftesbury, de Roger püspök is sokat foglalkozik a tervekkel.

Ez rendjén is volt. A püspökök rendszerint nem hagyták magukra az építőket. Gyakran előfordult, hogy az építésvezető mester egy-egy problémája lohasztotta le a papok lázas elképzeléseit, állított gyakorlati korlátokat elszabaduló fantaziálásuk elé. Shaftesbury fogadta fel az embereket.

– Kőművesmester vagy? – kérdezte a fuvaros, Tom szerszámos zsákja felé intve.

– Igen. Éppen munkát keresek.

– Itt találhatsz – mondta a fuvaros közönyösen. – Ha a katedrálisépítésen nem, akkor talán a várban.

– És ki parancsol a várban?

– Ott is Roger püspök, ő egyúttal a várnagy is.

Hát persze, gondolta Tom. Hallott már a nagy hatalmú Rogerről, aki emberemlékezet óta a király bizalmi emberei közé tartozott.

A kapun keresztül bejutottak a városba. Épületek, emberek és állatok olyan óriási zsúfoltságban szorongtak, hogy szinte attól kellett félni, áttörik a bástyafalakat, és belezuhannak az árokba. A faházak szorosan egymáshoz tapadtak, tülekedve a helyért, mint nézők a függöny előtt. Minden talpalatnyi földet kihasználtak valamire. Ha két ház között út vezetett, valaki biztosan egy keskeny kalyibát eszkábált ott össze, ablakok nélkül, hiszen jó, ha az ajtó elfért a homlokzatán. Ha a hely még a legkeskenyebb ház számára is szűk volt, bódét állítottak fel, amelyben sört és kenyeret árultak, vagy almát, s ha még erre sem volt elég a hely, istálló, disznóól, trágyadomb vagy vizeshordó került oda.

A zsivaj is nagy volt. Az eső némiképpen letompította a mesteremberek műhelyeiből kiáramló lármát: a portékájukat kínáló árusok ordítozását, az egymást üdvözlő, egymással alkudozó és veszekedő népek éles hangját s a nyerítő, ugató, verekedő állatok zaját.

– Mi ez a bűz? – igyekezett Martha túlkiabálni a hangzavart.

Tom mosolygott. A kislány évek óta nem járt városban.

– Ez az emberek szaga – válaszolta.

Az út alig volt szélesebb, mint az ökrös szekér, de a fuvaros nem engedte megállni állatait, attól félve, hogy nem tudja majd újra elindítani őket. Rájuk csapott az ostorával, s nem törődve az akadályokkal, némán keresztültörték magukat a tömegen. Válogatás nélkül löktek félre lovagot harci ménjén, fiával a hátán igyekvő erdészt, kövér szerzetest a pónijával, fegyvereseket és koldusokat, háziasszonyokat és lotyókat.

A szekér előtt egy öreg pásztor küszködött, hogy együtt tartsa kis birkanyáját. Minden bizonnyal piacnap van, állapította meg Tom. Amikor a szekér a nyájhoz ért, egy birka a nyitott ajtón keresztül betörtetett egy kocsmába, s egy szempillantás alatt az egész nyáj utánaeredt a házba, bégetve, nagy zűrzavart keltve, felborogatva asztalokat, székeket és söröshordókat.

A lábuk alatt valóságos sártenger hömpölygött, tele szeméttel. Tom a tetőre hulló esőt kémlelte, s az ereszcsatorna szélességét, amelynek el kellett vezetnie a vizet. Megállapíthatta, a városnak ezen a fertályán a tetőre zúduló összes esővíz azon az utcán át folyt le, ahol haladtak. Nagy vihar esetén még csónakkal is nehéz lett volna itt átkelni.

Az út egyre szélesedett, amint közeledtek a domb tetején épült várhoz. Errefelé már kőházak emelkedtek mindenütt, egyikükre-másikukra ráfért volna némi javítás. Iparosemberek, kereskedők laktak bennük, a ház földszintjét foglalta el a műhely és az üzlet, a lakóhelyiségek pedig az emeletet. Hozzáértő szemmel nézve a kirakott portékát, Tom megállapíthatta, hogy jómódú, virágzó városban járnak. Minden embernek szüksége van késre és fazékra, de csak jómódú népek vásárolnak hímzett kendőket, díszes öveket és ezüstből készült csatokat.

A várral szemben a fuvaros jobbra irányította ökreit, Tom és a családja követte. Az utca a várbástyákat szegélyező lakónegyeden haladt körbe. Egy másik kapun áthaladva ugyanolyan gyorsan elhagyták a városi forgatagot, amilyen hirtelen belecsöppentek, és egy egészen másfajta kavarodásba jutottak, egy nagy építkezés színhelyére, ahol lázas munka folyt, de áttekinthető rendben.

A katedrális fallal körülzárt területén voltak, ami a kör alakú város egész északnyugati részét elfoglalta. Tom megállt egy percre, hogy szemrevételezze. Pusztán az a körülmény, hogy láthatta, hallhatta, és belélegezhette az illatát, olyan kitörő örömmel töltötte el, mint a napsugár. Amikor megérkeztek, a szekérrakomány kő mögött két másik szekér – már üresen – éppen távozóban volt. A templom oldalfala mentén különböző fészerekben mesteremberek faragták a kőtömböket, vasvésőkkel és hatalmas, fából készült kalapácsokkal olyan formákat véstek ki, amelyekből lábazatokat, pilléreket, oszlopokat, oszlopfőket, támpilléreket, árkádokat, ablakpárkányzatokat, küszöböket, tetőtornyokat és mellvédeket lehetett összeállítani. A zárt terület közepére, jó messzire a többi épülettől, kovácsműhelyt telepítettek, a nyitott ajtón keresztül láthatták az izzó parazsat, és mindenüvé szétáradt a kalapács és üllő csengő hangja, amint a kovács az új szerszámokat készítette a kőművesek elhasznált eszközei pótlására. A legtöbb ember csak kaotikus jelenetet látott volna, de Tom érzékelte a kiterjedt, nagyszabású szervezetet, és égett a vágytól, hogy ellenőrizhesse. Pontosan tudta rögvest, hogy ki mit csinál, és tudta, mennyit haladt előre a munka. A keleti homlokzatot építették.

A katedrális keleti vége 25–30 láb magasan fel volt állványozva. A kőművesmesterek az előcsarnokban várták, hogy csillapodjon az eső, de segédmunkásaik kövekkel a vállukon le-fel szaladgáltak a létrákon. Még feljebb a tető gerendavázán ólomforrasztó munkások dolgoztak, mint pókok kúsztak-másztak a hatalmas, fából rótt hálón, ólomlemezeket szegezve a tartóbordákra, elhelyezve a lefolyócsöveket és ereszcsatornákat. Tom sajnálkozva vette tudomásul, hogy az épület már majdnem teljesen kész. Ha alkalmaznák is, a munka legfeljebb néhány évig tartana – ez nemigen lenne elégséges idő ahhoz, hogy építőmesterből az építésvezetői posztra lépjen elő. De elfogadná az állást, ha felajánlanák neki, hiszen közelgett a tél. Családjával együtt át tudná vészelni a telet munka nélkül is, ha még meglenne a disznójuk, de így most okvetlenül munkát kell találnia.

Követték a szekeret egészen addig a helyig, ahol halomba kellett rakni a köveket. Az ökrök hálásan merítették fejüket a vályúba. A fuvaros megszólított egy arra menő kőművest:

– Merre van az építés vezetője?

– A várban – hangzott a válasz.

A fuvaros bólintott, és Tomhoz fordult:

– Úgy hiszem, a püspöki palotában megtalálod.

– Köszönök mindent.

– Én köszönöm neked a segítséget.

Tom elhagyta az építkezés területét, Agnes és a gyerekek vele mentek. Visszafelé keresztülhaladtak a zsúfolt, keskeny utcákon a vár bejáratáig. Itt egy másik szárazárok és egy második hatalmas földsánc vette körül a központi erődöt. Áthaladtak a felvonóhídon. A kapu egyik oldalához épített őrházban egy köpcös férfi bőrzekében ült a széken, és kifelé kémlelt az esőbe. Kard is volt az oldalán. Tom hozzá fordult:

– Jó napot kívánok. Tom építőmester vagyok. Az építés vezetőjét keresem, John Shaftesburyt.

– A püspöknél van – válaszolta az őr közömbösen.

Elindultak befelé. Mint a legtöbb várban, a földsáncon belül itt is igen különféle épületek helyezkedtek el. Az udvar átlósan lehetett vagy 100 yard. A bejárattal szemben a túloldalon emelkedett a zömök vártorony, támadás esetén az utolsó védőmű, a sáncok fölé magasodva, hogy lehetővé tegye a kilátást. Balra alacsony faépületek nagy összevisszasága: egy hosszú istálló, egy konyha, egy pékség és különböző raktárépületek. A közepén egy kút. Jobbra az együttes északi felének nagyobb részét egy nagy kőépület foglalta el, nyilván ez volt a palota. A kétemeletes ház ugyanabban a stílusban épült, mint a katedrális, kicsi, félkörívben végződő kapukkal és ablakokkal. Az épület új volt – az egyik sarkán még mindig dolgoztak kőművesek, úgy látszott, tornyot emelnek. Bár jócskán esett az eső, sok ember nyüzsgött az udvaron, jöttek-mentek, az egyik épületből átrohantak a másikba az esőben: fegyveresek, papok, kereskedők, építőmunkások és palotaszolgák.

A palotának több bejárata is volt, az eső ellenére mindegyik nyitva. Tom nem tudta, mit csináljon. Ha az építésvezető a püspökkel tárgyal, talán nem akarja, hogy zavarják. Másrészt a püspök nem király, Tom pedig szabad ember, kőművesmester, törvényes dologban jár, nem valami hitvány szolga, aki panaszra jött. Úgy döntött, merész lesz. Agnest és Marthát hátrahagyva, Alfreddel együtt átvágott a sáros udvaron, és a legközelebbi kapun belépett a palotába.

Egy boltíves mennyezetű kápolnában találták magukat, amelynek a túlsó végén, az oltár felett volt az ablaka. A bejárathoz közel magas padon egy pap ült, s nagy sebesen írt. Felnézett.

– Merre van John mester? – kérdezte Tom élénken.

– A sekrestyében – válaszolta a pap, fejével az oldalfalon nyíló ajtóra mutatva.

Tom nem kérte, hogy szeretne beszélni a mesterrel. Úgy tett, mintha várnák, akkor talán nem kell hosszú várakozással pocsékolnia az időt – gondolta. Hosszú lépteivel már át is szelte a kápolnát, és belépett a sekrestyébe.

Nagyon kicsiny, négyszögletes szoba volt, sok gyertya világította meg. A padlózat nagyobb része vékony homokréteggel volt felszórva. A finom homokot vonalzóval tökéletesen egyenletesen elsimították. Két férfi volt a helyiségben. Mindketten Tomra pillantottak, aztán a figyelmük visszatért a homokhoz. A püspök – ráncos öregember, csillogó, fekete szemekkel – egy hegyes bottal rajzolt valamit a homokba. Az építésvezető bőrkötényt viselt, türelmesen, de kételkedő arckifejezéssel figyelte a püspököt.

Tom feszült csendben várakozott. Fontos, hogy jó benyomást keltsen: legyen udvarias, de ne alázatos, derüljön ki a szakértelme, de ne mutatkozzon önteltnek. Minden mester szereti, ha alárendeltjei engedelmesek, és értik a mesterségüket. Tom a saját tapasztalatából tudta ezt, hiszen ő maga is alkalmazott munkásokat.

Roger püspök egy kétemeletes épületet vázolt fel, három oldalán nagy ablakokkal. Ügyesen rajzolt, egyenes vonalakat húzott, pontos derékszögekkel. Megrajzolta az épület alaprajzát és oldalnézetét. Tom látta, ezt soha nem lehet megépíteni.

– Na, itt van – szólt a püspök, befejezve a rajzolást.

John Tom felé fordult:

– Mi van?

Tom azt hitte, a rajzról kérdezik a véleményét.

– Az alsó csarnoknak nem lehetnek ekkora ablakai.

A püspök haragosan nézett rá.

– Ez egy írószoba, és nem raktár.

– Ugyanúgy össze fog omlani.

– Igaza van – szólalt meg John mester.

– De az íráshoz világosság kell.

John megvonta a vállát, és tudakozódni kezdett Tomtól:

– Ki vagy?

– A nevem Tom, kőműves vagyok.

– Mindjárt gondoltam. Mi hozott ide?

– Munkát keresek. – Tom visszatartotta a lélegzetét.

John hirtelen megrázta a fejét:

– Nem tudlak alkalmazni.

Tomnak összeszorult a szíve. Legszívesebben rögtön sarkon fordult volna, de udvariasan megvárta, hogy elmondja az indokait.

– Tíz éve építkezünk itt – kezdte John mester. – A legtöbb kőművesnek háza van a városban. A befejezéshez közeledünk, s most több kőművesem van, mint amennyire valójában szükségem lenne.

Tom látta, hogy a helyzet reménytelen, de mégis megkérdezte:

– És a palotában?

– Ugyanaz a helyzet – válaszolta John. – Ott dolgoztatom a felesleges embereket. Ha ott nem lehetne, meg Roger püspök más kastélyán, már el kellett volna bocsátanom jó néhány kőművest.

Tom bólintott. Igyekezett leplezni elkeseredését, és közönyös hangon megkérdezte:

– Hallottál róla, hogy van valahol munka?

– Az év elején építkeztek a shaftesburyi kolostorban. Talán még most is tart a munka. Egynapi járásra van innen.

– Köszönöm.

Tom menni készült.

– Nagyon sajnálom – szólt Tom mester után John. – Jó embernek látszol.

Tom nem szólt semmit, eljött. Nagyon letört volt. Túlságosan korán engedte magasba szárnyalni a reményeit: nem volt semmi szokatlan abban, hogy elutasították. Csak hát nagyon felkavarta őt az a kilátás, hogy ismét katedrálisépítkezésen dolgozhat. Most kaphat majd valami egyhangú munkát egy városfalon, vagy építhet egy csúf házat valami ezüstműves számára.

Miközben a várudvaron keresztül visszafelé tartott Agneshez és Marthához, igyekezett kihúzni a vállát. Soha nem mutatta Agnesnek csalódottságát. Megpróbálta elhitetni, hogy minden rendben van, uralja a helyzetet, s nincs különösebb jelentősége, hogy most kapott-e itt munkát vagy sem, mert a legközelebbi városban bizonyára akad majd valami, vagy az utána következőben. Tudta, hogy ha az elkeseredés legkisebb jelét mutatná, Agnes sürgetné őt a letelepedésre. S Tom ezt semmiképpen nem akarta, hacsak nem egy olyan városban, ahol katedrálist kell építeni.

– Itt nincs semmi az én számomra – mondta Agnesnek. – Menjünk tovább.

Az asszony csüggedten nézett.

– De hiszen abban bíztál, hogy ott, ahol egy katedrális és egy palota is épül párhuzamosan, ott elkel még egy kőműves.

– De mind a két épület szinte teljesen készen van már – magyarázkodott Tom. – Több emberük van, mint amennyire szükségük van.

A család átment a felvonóhídon, s elvegyült ismét a város zsúfolt utcáinak forgatagába. A keleti kapun át érkeztek Salisburybe, s a nyugatin át szándékozták elhagyni, mert arra vezetett az út Shaftesburybe. Tom jobbra fordult, s a város nemrégen látott részén át vezette a családját.

Megálltak egy kőház előtt, látszott rajta, hogy sürgős javítási munkákat igényelne. Az építéskor használt malter túl híg volt, málladozni és hullani kezdett. A fagy behatolt a résekbe, s jó néhány kő megrepedt. Ha még egy télen át így hagyják, tovább romlik, s a kár csak növekedni fog. Tom úgy határozott, hogy figyelmezteti erre a tulajdonost.

Egy széles boltív alatt lehetett bejutni a földszintre. A fából készült ajtó nyitva volt. Egy kézműves ült ott, jobb kezében egy kalapácsot, baljában egy lyukfúró árt tartott, egy kicsi, éles hegyű fémszerszámot. Az előtte levő padon egy fanyereg feküdt, annak díszítését véste éppen a fába. Tom látta, hogy a háttérben készletek vannak felhalmozva fából és bőrből egyaránt, s egy fiú gondosan összesepri a lehulló forgácsot.

– Jó napot kívánok, mester!

A nyerges felnézett, s megállapította, Tom olyanfajta ember, aki maga csinálná a nyergét, ha szüksége lenne rá, és kurtán bólintott.

– Építőmester vagyok – folytatta Tom. – Látom, hogy szükséged van a szolgálataimra.

– Miért?

– A malterod repedezik, a kövek töredeznek, s a házad nem tart ki még egy telet.

A nyergesmester megrázta a fejét.

– A városban nagyon sok a kőműves. Miért fogadnék fel egy idegent?

– Igazad van. Isten legyen veled! – köszönt el Tom.

– Remélem, úgy lesz.

– Neveletlen fickó – mormogta Agnes Tomnak, amint továbblépkedtek.

Az utca a piactérre vezetett. Egy alig fél acre nagyságú sártengerben a környező falvak parasztjai kicserélték azt a kevéske többlethúst, gabonát, tejet, tojást, amit nélkülözni tudtak, olyan dolgokra, amire szükségük volt, és nem állíthatták elő ők maguk, mint például: fazekak, ekevas, kötelek és só. A piacok rendszerint színesek és nagyon hangosak voltak. Akadt ott minden: kedélyes alkudozás, szomszédos istállótulajdonosok megjátszott versengése, olcsó érdekességek gyerekeknek, néha egy-egy vándor énekes vagy egy erőművészcsapat produkciója, sok kifestett lotyó, olykor egy-egy nyomorék katona vég nélküli mesével a keleti sivatagról és vad dühvel harcoló szaracén hordákról. Akik jó üzletet kötöttek, legtöbbször nem tudtak ellenállni a kísértésnek, hogy megünnepeljék, s egész hasznukat erős sörre költötték, s délre már ugyancsak zajos, kötekedő lett a hangulat. Mások kevéske pennyjüket elkockázták, aminek mindig verekedés lett a vége. De most, egy ilyen esős reggelen, amikor az éves termés már régen raktárakban volt vagy eladták, lanyha volt a piaci forgalom. Az átázott parasztok nem sokat beszéltek, mialatt megkötötték az üzletet a didergő istállótulajdonosokkal, s mindenki azon volt, hogy minél előbb hazatérjen a jó meleg tűzhely mellé.

Tom családja áttörte magát a komor tömegen, meg se hallva a kolbászárus és a késes kedvetlen kínálgatását. Már majdnem elérték a piac túlsó végét, amikor Tom észrevette a disznójukat.

Annyira meglepődött, hogy eleinte nem akart hinni a szemének. Aztán Agnes kezdett pisszegni.

– Nézd, Tom!

S a férfi tudta, hogy ő is meglátta.

Nem volt kétséges: olyan jól ismerte ezt a disznót, mint Alfredet vagy Mar-thát. Az állatot egy férfi szorította szakavatottan, feltűnő arcszíne és nagy pocakja arra utalt, hogy jóval több húst eszik, mint amennyire szüksége lenne: nem kétséges, hogy hentes. Tom és Agnes megállt előtte, mereven nézték, s mivel eltorlaszolták az útját, a férfi is kénytelen volt észrevenni őket.

– Mi van? – kérdezte, bámulásuktól zavarodottan és türelmetlenül, amiért nem engedték továbbmenni.

Martha törte meg a csendet.

– Ez a mi disznónk! – kiáltotta izgatottan.

– Ez bizony a miénk – közölte Tom a hentessel higgadtan.

Tom észrevette a férfinak egy hirtelen, sunyi szemvillanásából, tudja, hogy a disznó lopott jószág, bár határozottan tiltakozott:

– Most fizettem érte ötven pennyt, tehát ez az én disznóm.

– Akárkinek adtál is érte pénzt, a disznó nem volt eladható. Bizonyára azért kaptad meg ilyen olcsón. Kitől vetted?

– Egy paraszttól.

– Ismered őt?

– Nem ismerem. Ide süss, én a helyőrség mészárosa vagyok, nem várhatom el minden gazdától, aki elad nekem egy disznót vagy tehenet, hogy egy tucat ember esküjével bizonyítsa, övé az állat, amelyet árul.

Az ember elfordult, mint aki menni akar, de Tom megragadta a karját, és megállította. Az egy pillanatra dühösen nézett Tomra, aztán rájött, hogy ha dulakodni kezd, el kell engednie a disznót, ha pedig Tom családtagjai közül valakinek sikerül a disznót elkapnia, mindjárt megváltozhat az erőegyensúly, és neki kell majd bizonyítania a tulajdonjogát. Visszafogta hát magát:

– Ha vádolni akarsz, eredj a seriffhez.

Tom gyorsan mérlegelte a dolgot, és elengedte a férfit. Nem volt bizonyítéka. Inkább kérdezősködni kezdett:

– Hogy nézett ki az a férfi, aki eladta neked a disznómat?

A mészáros ravasz képpel válaszolta:

– Úgy, mint mindenki más.

– A szája el volt takarva?

– Most, hogy utánagondolok, azt hiszem, igen.

– Egy törvényen kívüli csavargó volt, aki a megcsonkítását leplezte – mondta keserűen Tom. – Feltételezem, hogy nem gondoltál erre.

– Esik az eső! – szabadkozott a mészáros. – Mindenki be van bugyolálva.

– Csak azt mondd még meg, mennyi ideje váltatok el?

– Most nemrég.

– És hová indult a csavargó?

– Gyanítom, hogy egy kocsmába.

– Azért, hogy elköltse a pénzemet – állapította meg Tom utálkozva. – Eredj csak! Majd ha egyszer téged is megrabolnak, neked is az lesz a véleményed, hogy az emberek jobban tennék, ha gyanakodnának, mielőtt jutányos áron alkut kötnének.

A mészáros dühös arcot vágott, és habozott, hogy visszareplikázzon-e, aztán jobbnak látta, ha eltűnik.

– Miért engedted el? – kérdezte Agnes.

– Őt itt mindenki ismeri, engem viszont nem. Fogd be a szád, és hagyjál gondolkodni! – tette hozzá indulatosan Tom.

A pörlekedés a mészárossal nagyon feldühítette, s most, hogy levezesse a mérgét, durván kiabált Agnesszel.

– Valahol a városban található egy férfi, nincs ajka, és ötven penny van a zsebében. Az egyetlen, amit tehetünk, az, hogy megszerezzük tőle a pénzt.

– Jól van – mondta Agnes határozottan.

– Te vissza fogsz menni azon az úton, amelyen jöttünk. Egészen a katedrális zárt területéig. Én másik irányból fogok a katedrálishoz közeledni. Aztán a következő utcába térünk be s így tovább. Ha nincs az utcákon, akkor egy kocsmában lesz. Ha meglátod a csavargót, maradj mellette, és küldd el Marthát értem. Én magammal viszem Alfredet. Vigyázz, hogy a csavargó ne vegyen észre.

– Ne aggódjál – válaszolta Agnes mogorván. – Meg akarom szerezni a pénzt, hogy enni adhassak a gyerekeimnek.

Tom megsimogatta az asszony karját, és mosolygott:

– Valóságos oroszlán vagy, Agnes.

Az asszony egy pillanatra férje szemébe nézett, aztán hirtelen lábujjhegyre állt, és szájon csókolta, röviden, de erősen. Aztán megfordult, és Marthával együtt visszafelé igyekezett a piacon keresztül. Tom figyelte, amíg el nem tűnt, aggódott érte, ha tudta is róla, hogy bátor. Azután Alfreddel együtt az ellenkező irányba indult.

A tolvaj bizonyára teljes biztonságban hiszi magát. Hiszen amikor a disznót ellopta, Tom Winchesterbe tartott. A tolvaj az ellenkező irányba ment, Salisburyben akarta eladni a disznót. Igen ám, de Ellentől, a törvényen kívüli asszonytól Tom megtudta, hogy Salisburyben újjáépítik a katedrálist, mire ő megváltoztatta a tervét, s anélkül, hogy erre számíthatott volna, összeakadt a tolvajjal. A férfi azt gondolta, hogy soha többé nem látja Tomot, éppen ezért Tomnak megvolt az esélye rá, hogy elkapja a gyanútlan alakot.

Tom lassan sétált a sáros utcán, igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy csak véletlenül kukkant be a nyitott ajtókon. Észrevétlen akart maradni, hiszen lehet, hogy még erőszakra kell vetemednie. Lehetőleg senki ne emlékezzen rá, hogy egy magas kőművesmester kutatott a városban. A legtöbb ház közönséges kalyiba volt, sárból tapasztva, zsúptetővel, a padló szalmával felhintve, középen tűzhellyel, egy-két házilag összetákolt bútordarabbal. Egy hordó és néhány pad elég volt egy kocsmához; egy elfüggönyözött ágy a sarokban – szajha lakása; ha sok ember rajongva tülekedett egy asztal körül, ott kockajáték folyt.

Egy vörösre festett ajkú nő a mellét mutogatta, de Tom elfordította a fejét, és továbbsietett. Titokban izgatta őt a gondolat, hogy egyszer megpróbálja a dolgot egy teljesen idegennel, fényes nappal, pénzért, de soha életében nem tudta magát rászánni.

Ismét Ellen, a törvényen kívüli asszony jutott eszébe. Az ő személye körül is sok minden izgatta a férfit. Az asszony nagyon vonzó volt, ugyanakkor mélyen ülő, átható tekintetű szeme elbátortalanította. A szajha hívása néhány percre felzaklatta, de még mindig Ellen varázslata alatt állt, hirtelen heves vágy fogta el, hogy visszarohanjon az erdőbe, megkeresse és magáévá tegye őt.

Eljutott egészen a katedrális területéig, de nem találkozott a csavargóval. Felnézett a munkásokra, akik éppen a vízelvezető lefolyót erősítették fel a főhajó háromszög alakú gerendatetőzetére. A templom oldalhajóinak félnyeregteteje még nem volt befedve, jól lehetett látni, hogy az oldalhajók külső falát félárkádok kapcsolják a főhajó falához, a fél templommagasságnál hozzátámaszkodva. Magyarázni kezdte Alfrednek:

– Azok nélkül a támaszok nélkül a főhajó fala kifelé dőlne, és megvetemedne a belső kőboltozatok súlyától. Figyeld meg, hogyan illeszkednek rá a félárkádok az oldalhajó falának támpilléreire. És a főhajó árkádsorának az oszlopaihoz is csatlakoznak. S az oldalhajó ablakai az árkád boltíveihez igazodnak. Az erős az erőshöz, a gyenge a gyengéhez.

Észrevette, hogy Agnes feléje tart a másik oldalon, s ez rögvest visszazökkentette a jelen gondjaihoz. Bár Agnes arcát eltakarta a csuklyája, erős álláról, magabiztos járásáról azonnal felismerte. Széles vállú munkásemberek előreengedték az úton. Ha Agnes összetalálkozott volna a csavargóval, és verekedésre került volna a sor, szinte egyenlő erejűek összecsapása lett volna – gondolta Tom, elborzadva a lehetőségtől.

– Láttad? – kérdezte az asszony.

– Én nem, de úgy tűnik, te sem.

Tom remélte, hogy a tolvaj még nem hagyta el a várost. Bizonyára nem megy el addig, amíg valamennyi pénzt el nem költ. Az erdőben nem tud vele mit kezdeni. Agnes is ezen a véleményen volt.

– Itt kell lennie a városban. Folytassuk a keresést.

– Más-más utcán menjünk, és majd a piactéren találkozunk.

Tom és Alfred a katedrális zárt területén keresztül kilépett a kapun. Köpenyeik teljesen átáztak, s Tom vágyakozva gondolt rá, milyen jó lenne egy korsó sört s egy tál marhahúslevest elfogyasztani egy kocsma tűzhelye mellett. Eszébe jutott, milyen keményen megdolgozott a disznóért, maga előtt látta a megcsonkított ajkú férfit, amint husángjával lecsapott az ártatlan Martha fejére, és megint elöntötte a düh.

Az utcák összevisszaságában nehéz volt módszeresen keresni a csavargót. Az utcák hol ebbe, hol abba az irányba vezettek aszerint, hogy hol épültek a házak, sok volt az éles kanyar és a zsákutca. Az egyetlen egyenes út a keleti kaputól a vár felvonóhídjához vezetett. Első útja során Tom szorosan a bástyafal mellett haladt. Most a várfal külső övezetét járta, aztán cikcakkolva megint a falhoz, majd a belső utcákba ment. A külső övezetben voltak a legszegényebb lakónegyedek, a legdüledezőbb házak, a legzajosabb kocsmák és a legöregebb szajhák. A város széle a központ trágyadombja volt, a tehetősebb negyedek hulladéka, ürüléke a lefelé lejtő utcákon át a falak tövében kötött ki. Hasonlóképpen ezen a környéken gyűlt össze a városnak szinte valamennyi nyomorékja, koldusa, éhező kisgyereke, összezúzott asszonya, magatehetetlen részege.

De a csonka ajkú férfi sehol nem volt.

Alakja és megjelenése alapján Tom kétszer is gyanúba fogott egy férfit, és közelebbről is megnézte, normális-e az arca.

A keresést befejezve visszakerült a piactérre, ahol Agnes már türelmetlenül várta. Izzó szemekkel suttogta:

– Megtaláltam.

– Hol? – kérdezte Tom némi szemrehányással keveredő izgatottsággal.

– A keleti kapunál betért egy kifőzdébe.

– Vezess oda.

Megkerülték a várat a felvonóhídig, és az egyenes úton lementek a keleti kapuig, aztán bevetették magukat a falak alatt meghúzódó labirintusba. Egy perc múlva Tom már meg is látta a kifőzdét. Nemigen lehetett háznak nevezni a négy cölöpre erősített s a várfalhoz támaszkodó lejtős tetővel fedett kalyibát. Hatalmas tűzhely tetején egy birka sült a nyárson, és egy üstben főtt valami, nagy bugyborékolással. Éppen dél volt, a parányi helyiség zsúfolva emberekkel, főleg férfiakkal. A pecsenye illatától korogni kezdett Tom gyomra. Fürkészve nézett körül a tömegben, félt, hogy azalatt, amíg ideértek, bármilyen gyorsan igyekeztek is, a csavargó talán már elment. Feltűnt neki egy férfi, kissé távolabb húzódva ült az emberek sűrűjétől, gulyást kanalazott egy tálból, sálját az arca elé tartva, hogy elrejtse a száját.

Tom gyorsan elfordult, hogy a férfi meg ne lássa. Most gyorsan el kell döntenie, mit tegyen. Dühében legszívesebben leütötte volna a csavargót, és elvette volna az erszényét. De a tömeg nem engedné, hogy utána elsétáljon. Magyarázkodnia kellene, esetleg nemcsak a szemtanúk, de még a seriff előtt is. Tom teljes jogú volt, a tolvaj pedig törvényen kívüli, akinek senki nem állna ki a becsületéért. Tom minden kétséget kizáróan tiszteletre méltó férfiú és kőművesmester. De időbe telne, amíg mindezt bebizonyítja, akár hetekbe is, ha a seriff éppen a vidék másik részén jár. Az is előfordulhat, hogy a király békéjének megsértésével vádolnák, ha valami nagy verekedés törne ki az eset kapcsán.

Nem, sokkal okosabban teszi, ha egyedül bánik el a tolvajjal, úgy, hogy senki se lássa.

A férfi nem maradhat éjjelre a városban, mert nincs itt lakása, és szállást is csak akkor kaphat, ha valami módon tanúsítja, hogy tiszteletre méltó férfi. Távoznia kell hát, amikor az éjszaka beálltával becsukják a kapukat.

Mindössze két kapuja volt a városnak.

– Valószínűleg ugyanazon az úton megy vissza, amelyiken jött – mondta Tom Agnesnek. – A keleti kapun kívül fogok várni. Alfred a nyugati kaput figyelje. Te maradj a városban, és tartsd szemmel a tolvajt. Marthát vidd magaddal, de vigyázz, hogy a csavargó ne vegye őt észre. S ha üzenni akarsz nekem vagy Alfrednek, őt küldd!

– Rendben van – válaszolt Agnes engedékenyen.

– S mit kell tennem, ha énfelém kerül? – kérdezte Alfred izgatottan.

– Semmit. Jól figyeld, merre megy, és várj. Martha értem jön, és együtt elbánunk majd vele. – Amikor látta, hogy Alfred csalódott kissé, hozzátette: – Tedd, amit mondtam, nem akarom a disznó után még a fiamat is elveszíteni.

Alfred vonakodva ugyan, de beleegyezően bólintott.

– Hagyjuk abba, mielőtt még észreveszi, hogy így összebújva valami tervet forralunk. Menjünk.

Tom hátra se nézve, gyorsan otthagyta a többieket. Bízhatott benne, hogy Agnes végrehajtja a tervet. A keleti kapuhoz rohant, és elhagyta a várost, áthaladva a rozoga fahídon, ezen segített reggel az ökrös szekeret tolni. Vele szemben indult kelet felé a winchesteri országút, nyílegyenesen, mintha egy hosszú szőnyeget terítettek volna ki hegyeken-völgyeken át. Balra tőle a városkapuhoz vezető út, amelyen Tom – és feltehetően a tolvaj is – Salisburybe érkezett, felkanyarodott egy dombra, és eltűnt. A tolvaj bizonyára arra fog menni.

Tom lement a lejtőn, az összezsúfolt házak között az útkereszteződésig, és rátért a városkapuhoz vezető útra. El kellett rejtőznie. Előreigyekezett, hogy valami megfelelő helyet találjon. Már száz yardot is megtett – sehol semmi. Visszapillantva úgy látta, hogy már túlságosan messzi van ahhoz, hogy kivegye az útkereszteződéshez érkező emberek arcvonásait, s akkor nem tudhatja, hogy megjött-e az embere, s rátért-e a Winchester felé vezető útra. Vizsla tekintettel ismét végigfürkészte a tájat. Az utat egyik oldalról árok szegélyezte – száraz időben igen alkalmas búvóhely, de ma folyt benne a víz. Az árok mellett földhányás húzódott. Az út déli oldalán néhány tehén legelt a tarlón. Tom észrevette, hogy az egyik tehén lefeküdt a mező emelkedő részén, ahonnan rá lehetett látni az útra, de az árok melletti földhányás részben eltakarta. Nagyot sóhajtva visszament, átugrotta az árkot, s rúgott egyet a tehénen. Az állat felállt és eloldalgott. Tom behúzta a csuklyát az arcába, és letelepedett várakozni. Sajnálta, hogy nem volt előrelátó, és nem vett magának egy kis kenyeret, mielőtt elhagyta volna a várost.

Nyugtalan volt, és félt is kissé. A törvényen kívüli kisebb volt ugyan nála, de gyors mozgású és gonosz, ez kiderült, amikor leütötte Marthát, és ellopta a disznót. Tom félt egy kicsit, hogy akár valami baja is eshet, de még sokkal inkább attól, hogy nem kapja vissza a pénzét.

Remélte, hogy Agnes és Martha jól vannak. Tudta, hogy Agnes tud magára vigyázni, s ha még észreveszi is a férfi, mit tud csinálni? Óvatos lesz, ez minden.

Tom rejtekhelyéről látta a katedrális tornyait. Szeretett volna egy pillanatra benézni a templomba. Kíváncsi volt rá, milyenek az árkádok pillérei. Rendszerint a vastag oszlopok tetejéről indulnak a boltívek, az egyik északi, a másik déli irányba, s az árkád szomszédos oszlopfőjéhez kapcsolódnak, egy másik ív keleti és nyugati irányt vesz, át az oldalhajókon. Tom nem találta rendjén valónak, hogy egy kerek oszlop tetejéről induljon a boltív, szerinte egyenesen csúnya hatást kelt. Ha majd ő épít egyszer egy katedrálist, az oszlopokat pillérkötegek formázzák majd, s a boltívek más-más nyaláb tetejéről fognak kiindulni – ez elegáns és logikus elrendezés lesz.

Gondolatban maga elé képzelte az árkád díszítését. Geometrikus formák voltak a legelterjedtebbek – cikcakkokat és rombuszokat könnyű volt a kőbe bevésni. Tom jobban szerette a levélmintát, amely a természet lágy formáival enyhíti a kő ridegségét.

Gondolatait egészen délutánig a képzeletbeli katedrális foglalkoztatta. Ekkor megpillantotta Martha szőke fejét, vékonyka alakját, amint szökellve lépeget át a hídon, majd a házak között vezető ösvényen. Az útkereszteződésnél megtorpant, aztán a helyes utat választotta. Tom figyelte, amint közeledik feléje, amint összehúzott szemöldökkel, csodálkozva keresi, hová tűnhetett az apja. Amint egy vonalba ért vele, halkan megszólította:

– Martha!

A kislány halkan felsikoltott, aztán meglátta az apját, odarohant hozzá, átugorva az árkon.

– Ezt a mama küldi – és előhúzott valamit a köpenye belsejéből.

Egy forró húsos lepény volt.

– Istenemre mondom, jó asszony az anyád – mondta Tom, és nagyot harapott a marhahússal és hagymával töltött lepényből. Felséges íze volt. Martha Tom mellé kucorodott a fűbe. Orrocskáját felhúzva nagyon igyekezett visszaemlékezni rá, hogy mit is kell elmondania.

– Mi is, mi is történt azzal az emberrel, aki ellopta a disznónkat… – kezdte, s olyan bájos volt, hogy Tomnak szinte elakadt a lélegzete. – Kijött a kifőzdéből, és találkozott egy festett képű nővel, vele ment a házába. Mi kint vártunk.

Ő meg a mi pénzünket költötte a szajhánál – gondolta Tom keserűen.

– Folytasd tovább, kislányom.

– Nem sokáig időzött a nő házában, s onnan egy kocsmába ment. Még most is ott van. Nem sokat iszik, beszállt a kockajátékba.

– Remélem, nyer – mormogta Tom dühösen. – Ez az egész?

– Ez minden.

– Éhes vagy?

– Én is kaptam egy cipót.

– Alfrednek is elmondtad ezeket?

– Még nem, most megyek hozzá.

– Mondd meg neki, igyekezzen szárazon maradni.

– Igyekezzen szárazon maradni – ismételte a kislány. – Ezt mikor mondjam? Ha már beszámoltam az emberről, aki ellopta a disznónkat, vagy előtte?

– Az teljesen mindegy. De ha már határozott választ akarsz: utána. – Tom rámosolygott a kislányra. – Nagyon okos gyerek vagy – dicsérte meg –, s most mehetsz.

– Tetszik nekem ez a játék – mondta, s már szaladt is, gyerekes lábacskái a levegőben kalimpáltak, könnyedén ugrotta át az árkot, futott vissza a város irányába. Tom szeretettel és haraggal a szívében nézett utána. Agnesszel együtt keményen megdolgoztak a pénzért, hogy táplálni tudják a gyerekeiket. Ölni tudott volna, hogy visszaszerezze, amit elloptak tőlük.

Talán a törvényen kívüli is el van szánva rá, hogy öljön. A törvényen kívüliek, mint a nevük is utal rá, a törvényen kívül élnek: az ösztönös erőszak világában. Biztosan nem ez lesz az első eset, hogy Vágottszájú Faramond rátámad az áldozatára. Veszedelmes alak.

Meglepően hamar kezdett sötétedni, ami előfordul esős őszi délutánokon. Tom izgulni kezdett, vajon felismeri-e a tolvaj arcát az esőben. Ahogy közeledett az este, egyre gyérült a forgalom, a városba irányuló is meg az onnan jövő is. Még az éjszaka beállta előtt mindenki vissza akart térni falusi otthonába. A város magasabb házaiban és a külvárosi kunyhókban meg-meglebbent a gyertyák lángja, a pislákoló lámpavilág. Tom borúlátóan már kezdte azt hinni, hogy a csavargó mégis a városban tölti az éjjelt. Lehet, hogy akadnak magafajta barátai, akik befogadják, noha tudják, hogy törvényen kívüli. Talán…

Aztán egyszerre csak meglátott egy embert, szája sállal bebugyolálva.

A hídon haladt éppen keresztül, szorosan két másik ember mellett. Tomnak hirtelen az ötlött az eszébe, hátha két társa, a kopasz és a zöld kalapos férfi elkísérte a tolvajt Salisburybe. Tom egyiküket sem látta a városban, de meglehet, hogy egy időre elváltak, és aztán megint csatlakoztak egymáshoz a visszaútra. Tom csendben szitkozódott: nem bízott benne, hogy három emberrel meg tud birkózni. Amint közelebb értek, a csoport szétvált. Tom megkönnyebbülve látta, hogy a három ember mégse tartozott össze.

Két parasztember, apa és fia, sötét, közel ülő szemekkel, görbe orral, rátért a városkapuhoz vezető útra, a sálas férfi követte őket.

Tom figyelte a tolvaj járását, amint közelebb ért. Józannak tűnt, aminek nemigen örült.

Tom a város felé tekingetve látta, hogy egy asszony és egy kislány lép fel a hídra: Agnes és Martha. Ettől megrémült. Nem számított rá, hogy ők is jelen lesznek, amikor összecsap a tolvajjal. Be kellett azonban látnia, hogy nem tiltotta meg nekik, egyáltalán nem adott utasításokat.

Feszülten várakozott, amint valamennyien feléje tartottak az úton. Tom nagydarab volt, az emberek többsége biztosra vette volna, hogy ő lesz a győztes, ha verekedésbe keveredik. A törvényen kívüli csavargók azonban elkeseredett és elszánt emberek lévén, nem lehetett előre megjósolni, hogy mi lesz egy összecsapás kimenetele.

A két paraszt már továbbhaladt, kissé kapatosan, lovakról beszélgetve. Tom kiakasztotta vasfejű kalapácsát az övéből, és a jobbjába fogta. Gyűlölte a tolvajokat, akik nem dolgoznak, és elveszik a tisztességes emberek kenyerét. Nem fog vértolulást kapni a lelkifurdalástól, ha ezt most eltalálja a kalapácsával.

A tolvaj láthatóan lassított, amint közelebb ért, mintha csak érezné a veszélyt. Tom várt, amíg négy-öt yardra megközelíti, majd felhengergőzött a gátra, átugrott az árkon, és elállta a tolvaj útját.

A férfi hirtelen megtorpant és rábámult.

– Mit akarsz? – kérdezte idegesen.

Nem ismer fel – gondolta Tom.

– Tegnap elloptad a disznómat, és ma eladtad a hentesnek.

– Én soha…

– Ne is tagadd! – kiáltotta Tom. – Add vissza a pénzt, amit kaptál érte, és akkor nem fogtak bántani.

Egy percig azt hitte, hogy a tolvaj éppen erre készül. Amikor látta, hogy a férfi habozik, lelohadt az izgatottsága. A tolvaj most hirtelen sarkon fordult, rohanni kezdett, s egyenesen beleszaladt Agnesbe.

Nem volt elég gyors, hogy ledöntse a lábáról – különben is olyan asszony volt, aki sok ütést kiállt már –, s egy percre tántorogva egymásba gabalyodtak. Aztán észrevette, hogy az asszony kényére-kedvére ütlegeli, s ellökte őt. Agnes kitette a lábát, amikor a tolvaj elhaladt mellette. Az asszony lába a tolvaj térdei közé keveredett, s mind a ketten a földre zuhantak.

Tom szíve a torkában dobogott, amikor az asszony mellé ért. A tolvaj az egyik térdével már a földön fekvő Agnes hátára nehezedett. Tom gallérjánál megragadta és felrántotta a férfit. Az út szélére vonszolta, mielőtt az még visszanyerte volna az egyensúlyát, aztán az árokba hajította.

Agnes felállt. Martha odarohant hozzá. Tom izgatottan kérdezte:

– Minden rendben?

– Igen – válaszolta Agnes.

A két parasztember megállt, és visszafordulva bámulta a jelenetet, kíváncsian, hogy mi történik. A tolvaj az árokban térdelt.

– Egy törvényen kívüli csavargó! Ellopta a disznónkat! – kiáltotta oda nekik Agnes, hogy elvegye a kedvüket a közbeavatkozástól.

A parasztok nem válaszoltak, de várták, hogy mi történik.

– Add ide a pénzemet, és elengedlek!

A férfi egy patkány gyorsaságával kimászott az árokból, és késsel támadt Tom torkának. Agnes felsikoltott. Tom hirtelen mozdulattal kitért, a kés az arcát érte, égő fájdalmat érzett az állkapcsán.

Hátralépett, és lesújtott a kalapácsával, amint a kés újra megvillant. A tolvaj visszaugrott egyet, hadonászni kezdtek egymás felé a nyirkos, sötét levegőben, de a kés és a kalapács nem találkozott.

A két férfi néhány percig csendben állt egymással szemben, erősen zihálva. Tomnak nagyon fájt az álla. Rájött, hogy egyenlők az esélyeik, mert bár ő magasabb, a tolvajnak kése van, ami sokkal veszedelmesebb fegyver, mint a kőműveskalapács. Jeges félelem hasított belé. Még az is előfordulhat, hogy meghal. Elakadt a lélegzete.

A szeme sarkából egy hirtelen mozdulatot figyelt meg. A tolvaj is észrevette Agnesre pillantva, hogy az asszony kezéből egy kő repült feléje, s gyorsan behúzta a fejét.

Tom az életét féltő ember gyorsaságával lecsapott kalapácsával a tolvaj lesunyt fejére.

Abban a pillanatban érte az ütés, amikor az éppen fel akart nézni. A vaskalapács a homlokát találta el, a haja tövénél. A villámgyors csapásba Tom nem tudta beleadni a teljes erejét. A tolvaj megtántorodott, de nem esett össze.

Tom újra lesújtott.

Az ütése most keményebb volt. Elég ideje volt rá, hogy a kalapácsot a feje fölé emelje, és megcélozza az elkábult tolvajt, aki éppen igyekezett összeszedni magát. Tom Marthára gondolt, amikor lecsapott a kalapáccsal. Minden erejét beleadta az ütésbe, és a tolvaj összeomlott, mint egy bábu.

Tom maga is túl nagy sebet kapott, most nem érzett semmi megkönnyebbülést. A tolvaj mellé térdelt, és kutatni kezdett. Hol lehet az erszénye, hol az erszénye az átkozottnak? A tehetetlen testet nehéz volt mozgatni. Tomnak végre sikerült az embert a hátára fektetni, és szétnyitotta a köpenyét. Az övéről egy nagy bőrerszény lógott. Tom kinyitotta kicsatolta, belül egy finom gyapjúszövetből készült zacskót talált, zsinórral összehúzva. Tom kivette a zacskót, túl könnyű volt.

– Üres – állapította meg Tom. – Még egy másiknak is kell lennie.

Levette az emberről a köpenyét, és gondosan végigtapogatta, de sehol nem talált rejtett zsebet, valami kemény részt. Lehúzta a csizmáját. Semmi nem volt benne. Az övéről levette a kést, és felhasította a talpát: sehol semmi.

A tolvaj gyapjúujjasát is felszaggatta késével a nyakától egészen az aljáig. Nem talált belülre rejtett pénzes övet.

A tolvaj a sáros út közepén feküdt, lemeztelenítve, csak a harisnyája maradt rajta. A parasztok mint valami háborodottat bámulták Tomot. Tom őrjöngve kiáltotta Agnesnek:

– Nem is volt nála pénz!

– Mindet elkockázta – állapította meg keserűen az asszony.

– Remélem, hogy a pokol tüzes katlanjában fog égni!

Agnes letérdelt, és a tolvaj mellére tette a kezét.

– Most már éppen ott van. Megölted őt.

Karácsony táján már állandóan éheztek.

Korán beköszöntött a tél, szűnni nem akaró hideg volt, kemény, mint a kőműves vasvésője. Amikor az első fagy megcsapta a földeket, a fákon még akadt egy-egy alma. Az emberek azt gondolták, amilyen gyorsan jött a hideghullám, olyan gyorsan el is múlik, de nem így történt. Azokban a falvakban, ahol elkéstek az őszi szántással, a parasztok ekevasa beletört a kőkemény barázdákba. Az emberek siettek a disznóöléssel, a húst lesózták télire, az urak lemészároltatták a barmaikat, hiszen télen a legelők nem tudnak annyi jószágot eltartani, mint nyáron. A véget nem érő fagy még a maradék kis füvet is tönkretette, és a megtartott állatok is elpusztultak. A farkasok úgy elvadultak, hogy szürkületkor bemerészkedtek a falvakba, vézna csirkéket, óvatlan gyerekeket ragadtak el.

Mihelyt az első fagyok megjöttek, az egész környéken, ahol csak a nyáron építkezni kezdtek, a falakat gyorsan betakarták szalmával és ganéjjal, hogy óvják őket az erős hidegtől, hiszen a malter még nem tudott tökéletesen megszáradni, s ha megfagy, törik. Tavaszig nem lehet folytatni a malterozást. A kőművesek egy részét csak a nyári időszakra fogadták fel, és ilyenkor hazatértek a saját falujukba, ahol inkább kézművesként, nem kőművesként tartották őket számon, s a tél folyamán ekét, nyergeket, lószerszámokat, szekereket, lapátokat, ajtókat és mindenféle egyebeket készítettek, amihez ügyes kézre, kalapácsra, vésőre és fűrészre volt szükség. Más kőművesek még az építkezés helyén egy fészerbe húzódva a köveket darabolták bonyolult formákba, amíg csak világos volt. Mivel azonban túl gyorsan érkezett a fagy, a munka túl gyorsan haladt előre, a parasztok éheztek, a püspököknek, a várnagyoknak és a lordoknak is kevesebb pénzük maradt építkezésre, mint remélték, így hát ahogy előrehaladt a tél, egyes kőműveseket elbocsátottak a munkából.

Tom és családja Salisburyből Shaftesburybe vándorolt, onnan Skorborne-ba, azután Wells, Bath, Bristol, Gloucester, Oxford, Wallingford és Windsor következett. A lakások belsejében mindenütt égett a tűz, a templomudvarok és a várfalak környékén csengett-bongott kő és vas, s az építésvezetők ujjatlan kesztyűbe bújtatott ügyes keze árkádok és boltívek pontos kismintáin foglalatoskodott. Akadtak mesterek, akik türelmetlenül, udvariatlanul, rövid úton utasították el Tomot, mások szomorúan nézték Tom sovány gyerekeit, terhes feleségét, sajnálkozóan és kedvesen beszéltek vele, de mind ugyanazt mondták: sajnos, itt nincs munka a számodra.

Ha csak lehetett, igénybe vették a kolostorok vendéglátását, ahol a vándorok mindig kaphattak valamicske ételt és fekvőhelyet, szigorúan csak egy éjszakára. Amikor a tüskés bokrokon ért a földi szeder, napokon át a bogyókon éltek, mint a madarak. Az erdőben Agnes tüzet gyújtott a vasfazék alá, és zabkását főzött. Sokszor kényszerültek rá, hogy pékektől vásároljanak kenyeret, halkereskedőtől sózott heringet, vagy hogy kocsmában, kifőzdében egyenek valamit, bár ez jóval költségesebb volt, mint ha maguk készítették el az ételüket. Kis pénzük kérlelhetetlenül elfogyott.

Martha természettől adódóan csontos kis teste most egyre vékonyabb lett. Alfred még mindig egyre nőtt, s mint gyom a sekélyes talajban, egyre soványabb lett. Agnes nagyon takarékosan étkezett, de a méhében növekvő magzat falánk volt. Tom észrevette, hogy gyötrődik az éhségtől. Néha egyenesen megparancsolta neki, hogy többet egyen, s még Agnes erős akarata is engedett férje és meg nem született gyermeke egyesült kényszerítő erejének. De így sem lett gömbölyű és rózsás várandós asszony, mint előző terhességei idején. Hiába nőtt meg a hasa, ösztövér maradt, mint éhínség idején az éhező gyerekek.

Amióta Salisburyt elhagyták, egy nagy kör háromnegyed részét megtették már, és az év végére visszaérkeztek a Windsortól Southamptonig terjedő hatalmas erdőségbe. Winchester felé tartottak. Tom eladta kőművesszerszámait, s az értük kapott pénzből már csak néhány pennyjük maradt. Ha egyszer sikerül majd munkát kapnia, kénytelen lesz kölcsönözni szerszámokat vagy pénzt, hogy megvehesse őket. Nem tudta, mihez fog kezdeni, ha Winchesterben sem alkalmazzák. Északon, a szülővárosában voltak ugyan bátyjai, többheti járóföldre, de a családja éhen halna, mielőtt odaérnének. Agnes egyetlen gyerek volt, s a szülei régen meghaltak. A tél közepén mezőgazdasági munka sem akadt. Esetleg Agnes kereshetne néhány pennyt Winchesterben mosogatólányként egy gazdag háznál. Mivel közeledett már a szülés ideje, nem róhatta már tovább az országutakat.

Még három nap kellett hozzá, hogy Winchesterbe érkezzenek, és most nagyon éhesek voltak. A földi szeder leérett, kolostort se remélhettek, s egy szem zab se maradt már a főzőfazékban, amelyet Agnes a hátán cipelt. Előző éjjel egy kést kellett eladniuk, hogy egy rozscipót és négy tál zöldséges húslevest ehessenek – hús nem is volt benne –, és megalhassanak a tűz mellett egy paraszt kunyhójában. Azóta nem került falu az útjukba. Késő délután Tom észrevette, hogy a fák között füst száll az ég felé, egy magányos erdészlak gazdája – a királyi erdei őrség alkalmazottja – adott nekik egy zsák fehérrépát Tom kisbaltájáért cserébe.

Mindössze hárommérföldnyit jutottak előre, amikor Agnes olyan fáradtnak érezte magát, hogy nem tudott továbbmenni. Tom meglepődött. Az együtt töltött évek során soha nem fordult elő, hogy valamire is fáradt lett volna.

Az út mellett, egy nagy vadgesztenyefa tövében keresett oltalmat. Tom egy kopott falapáttal egy kis gödröt ásott a tűznek – a kis lapát ama néhány szerszám egyike volt, amely megmaradt, mert senki nem akarta megvenni. A gyerekek ágakat gyűjtöttek, Tom meggyújtotta a tüzet, majd magához vette a fazekat, és elindult egy folyót keresni. Teli fazék jeges vízzel tért vissza, a fazekat a tűz szélére helyezte. Agnes felszeletelt néhány fehérrépát. Martha összegyűjtötte a nagy fáról lehullott vadgesztenyéket. Agnes megmutatta neki, hogyan kell lehámozni a gesztenyéket, és lágy belsejüket durva lisztté morzsolva a répaleves sűrítésére használni. Tom megbízta Alfredet, hogy keressen még tűzrevalót. Ő maga egy bottal az erdei talaj száraz levelei között kezdett kutatni, hátha talál egy téli álmát alvó sündisznót vagy mókust, amit be lehet tenni a levesbe. De nem járt szerencsével.

Besötétedett, fődögélt a leves, Tom leült Agnes mellé.

– Maradt még egy kis sónk? – kérdezte az asszonyt.

– Már hetek óta sótlanul eszed a zabkását, nem vetted észre? – mondta Agnes.

– Nem.

– Az éhség a legjobb fűszer.

– Hát abban nincs hiányunk.

Tom egyszerre nagyon fáradtnak érezte magát. Úgy érezte, hogy az elmúlt négy hónap csalódásainak megsemmisítő súlya valósággal agyonnyomja, nem bírja tovább. Kétségbeesett hangon kérdezte:

– Mi baj van, Agnes?

– Nagyon sok. Az elmúlt télen nem volt munkád. Tavasszal sikerült állást találnod, aztán a gróf lánya lemondta az esküvőt, és Lord William lemondta a házat. Aztán elhatároztuk, hogy ott maradunk aratni – ez hiba volt.

– Nyáron biztosan könnyebben alkalmaztak volna valami építkezésen, mint ősszel – tette hozzá Tom.

– Túl korán jött a tél. De azért minden rendben lett volna, ha nem lopták volna el a disznónkat.

Tom szomorúan bólintott.

– Egyedül az a tudat vigasztal, hogy a tolvajt most a pokol összes kínja gyötri.

– Remélem.

– Csak nem kételkedsz benne?

– A papok nem tudnak olyan sokat, mint a nép feltételezi. Az apám pap volt, emlékszel.

Tom nagyon jól emlékezett rá. Apja plébániatemplomának egyik fala annyira megrongálódott, hogy nem lehetett helyrehozni, felfogadták hát Tomot, építse teljesen újjá. A papok nem nősülhettek meg, de ennek a papnak volt egy háziasszonya, a háziasszonynak volt egy lánya, s a faluban nyílt titok volt, hogy a pap volt a lány apja. Agnes nem volt szép akkor sem, de bőrén a fiatalság ragyogása, s egész lénye tele kirobbanó energiával. Szeretett beszélni Tomhoz, míg az dolgozott. Néha a szél olyan szorosan a lány testére simította könnyű ruháját, hogy Tom jól láthatta testének hajlatait, még a köldökét is, annyira tisztán, akárha csak meztelen lett volna. Egyik éjjel a lány kiszökött hozzá a kis kunyhóba, ahol aludt, s Tom szájára tette a kezét, jelezve, hogy nem szabad beszélnie. Levette a ruháját, s a férfi a holdfényben teljes meztelenségében láthatta a lányt, erős, fiatal testét karjaiba kapta, és egymáséi lettek.

– Mind a ketten szüzek voltunk – mondta hangosan Tom.

Agnes tudta, hogy mire gondol most a férje. Mosoly suhant át az arcán, aztán megint elszomorodott:

– Olyan régen voltnak tűnik.

– Ehetünk már? – kérdezte Martha.

A leves illata morgásra késztette Tom gyomrát. Belemerítette tálját a bugyborékoló fazékba, kiemelt néhány répaszeletet a híg zabkásával. Kése hegyével ellenőrizte, puha-e már a répa. Nem volt még egészen átfőve, de úgy döntött, hogy nem vár tovább. Minden gyereknek adott a táljába, aztán Agnesnek osztott.

Az asszony megviseltnek és gondterheltnek látszott. Megfújta a levesét, hogy hűljön, s a szájához emelte a tálat.

A gyerekek gyorsan végeztek az adagjukkal, s még kértek. Tom levette a fazekat a tűzről, a köpenye szélével fogta meg, nehogy megégesse a kezét, s a maradékot elosztotta a gyerekek táljaiba.

– És te mit eszel? – kérdezte Agnes, amikor a férfi visszaült mellé.

– Majd holnap eszem.

Úgy látszott, Agnes túlságosan fáradt ahhoz, hogy vitatkozzon.

Tom és Alfred jó nagy tüzet raktak, és sok fát gyűjtöttek, hogy egész éjjel kitartson. Azután valamennyien beburkolóztak a köpenyeikbe, és lefeküdtek aludni a levelekre.

Tom éberen aludt, s mihelyt Agnes felnyögött, azonnal megkérdezte suttogva:

– Mi van?

Az asszony ismét felnyögött. Az arca sápadt volt, szeme csukva. Egy perc múlva megszólalt:

– Jön a gyerek.

Tomnak megállt a szívverése. – Nem itt – gondolta – nem itt kellene szülni, a fagyott füvön, az erdő mélyén!

– De hát még nem esedékes.

– Egy kicsit csakugyan korán van.

– Elment már a magzatvíz? – Tom igyekezett nyugodt hangon feltenni a kérdést.

– Mindjárt akkor, amikor eljöttünk az erdészházból – pihegett Agnes továbbra is csukott szemmel.

Tom visszaemlékezett rá, hogy az asszony hirtelen bevonult a bokrok közé, mintha sürgős szüksége lenne.

– És mi van a fájásokkal?

– Azóta egyfolytában jelentkeznek.

Az asszony, mint mindig, igyekezett nyugodt lenni. Alfred és Martha felébredt.

– Mi történik? – kérdezte Alfred.

– Jön a gyerek – válaszolt Tom.

Martha sírni kezdett.

– Kibírnád addig, amíg visszaérünk a vadászkunyhóba? – kérdezte Tom aggódva. – Ott legalább tető lenne a fejünk felett, szalmán fekhetnél, és segítség is lenne.

– A gyerek már nagyon igyekszik kifelé.

– Hát akkor már nincs sok időnk.

Az erdő legelhagyatottabb részében voltak. Reggel óta egyetlen falut sem láttak, és az erdész szerint holnap sem fognak. Semmi kilátás rá, hogy találjanak valahol egy asszonyt, aki bábáskodna. Tomnak kell világra segíteni a csecsemőt a hidegben, csak a gyerekek segítségére számíthat, s ha valami baj lesz, nincs gyógyszere, és nem ért a dologhoz…

Az én hibám, gondolta magában Tom. Teherbe ejtettem, és én juttattam ebbe a nyomorúságba. Agnes bízott bennem, hogy gondoskodni fogok róla, és most itt fog szülni a tél derekán, szabad ég alatt. – Mindig megvetette azokat a férfiakat, akik gyerekeket nemzenek, s aztán hagyják, hogy éhezzenek. S most ő is idejutott, semmivel sem jobb azoknál. Nagyon szégyellte magát.

– Nagyon fáradt vagyok – mondta Agnes. – Nem hiszem, hogy világra tudom hozni ezt a gyereket. Pihenni szeretnék. – A tűz megvilágította verejtékező arcát.

Tom ráébredt, hogy nagyon össze kell szednie magát, csak ő adhat erőt Agnesnek.

– Segíteni fogok neked. Hiszen nincs semmi titokzatos és bonyolult abban, ami itt most bekövetkezik. – Már jelen volt néhány gyerek születésénél. Általában mindig asszonyok szoktak segédkezni, ők tudják, hogy mit érez az anya, ezért jobban hasznukat lehet venni, de hát miért ne segíthetne egy férfi is akár, ha szükség van rá. Először kényelembe kell helyezni Agnest, aztán meg kell tudni, mennyit haladt előre a szülés, aztán átgondoltan meg kell tenni az előkészületeket, aztán megnyugtatni és megerősíteni őt, míg várakoznak.

– Hogy érzed magad? – kérdezte az asszonyt.

– Fázom.

– Gyere közelebb a tűzhöz. – Levette a köpenyét, és leterítette a földre, egyyardnyira a lobogó tűztől. Agnes megpróbált feltápászkodni. Tom könnyedén felsegítette, és gyengéden ráültette a köpenyére.

Letérdelt Agnes mellé. Az asszony gyapjútunikáján, amit a saját köpenye alatt viselt, elöl végig gombok voltak. Tom kettőt kigombolt, és becsúsztatta a kezét. Agnes nehezen lélegzett.

– Nagyon fáj? – kérdezte a férfi meglepve és aggódva.

– Nem – mondta könnyed mosollyal Agnes –, hideg a kezed.

Tom érezte a hasa körvonalait. Magasabban helyezkedett el a teher, és hegyesebb volt, mint előző éjjel, amikor együtt aludtak a parasztkunyhó szalmáján. Tom kissé erősebben megnyomta Agnes hasát, hogy érezze a meg nem született gyermek alakját. A kis test egyik végét közvetlenül Agnes köldöke alatt találta meg, de nem találta meg a másik végét.

– Érzem a lábát, de nem találom a fejét – mondta.

– Azért, mert már elindult kifelé – felelte az asszony.

Tom betakarta Agnest, és betűrte körülötte a köpenyét. Gyorsan meg kell tennie az előkészületeket. A gyerekek után nézett. Martha szipogott, Alfred ijedten bámult. Jó lenne valami munkát adni nekik.

– Alfred, eredj a fazékkal a folyóhoz! Mosd tisztára, és merd teli friss vízzel! Martha, te gyűjtsél néhány szál sást, hogy legyen két kötelünk, mind a kettő nyaklánc hosszúságú! Gyorsan, igyekezzetek! Mire megvirrad, lesz egy új öcsétek vagy húgotok.

A gyerekek elmentek. Tom elővette a kését és egy jó kemény követ, és elkezdte élesíteni a kés pengéjét. Agnes megint felnyögött. Tom letette a kést, és megfogta az asszony kezét.

Ugyanígy együtt ült a feleségével akkor is, amikor a többi gyerek született: Alfred, aztán Matilda, aki kétéves korában meghalt, majd Martha és a halva született kisfiú, akit Tom titokban Haroldnak szeretett volna elnevezni. De mindig volt még valaki más is, hogy segítséget és önbizalmat adjon – Agnes anyja, amikor Alfred született, egy falusi bába Matilda és Harold esetében, és a bérlő felesége, amikor Martha érkezett. Most teljesen egyedül lesz, de igyekszik majd leplezni a félelmét: mindent meg kell tennie, hogy Agnes boldog és magabiztos legyen.

Agnes elengedte magát, amikor elmúlt a görcs.

– Emlékszel rá, hogy amikor Martha született, és Lady Isabella volt a bábaasszony?

Agnes mosolygott:

– A lord számára egy kápolnát is kellett építeni. Te azt kérted a lord feleségétől, hogy a szolgálóját küldje be a faluba a bábáért…

– Azért a részeges boszorkányért? Azt se bíznám rá, hogy egy farkaskutya kölykedzésénél segédkezzen. És bevitt minket a saját szobájába, és Lord Robert nem fekhetett le addig, amíg Martha meg nem született.

– Jó asszony volt.

– Kevés az olyan úrnő, mint ő.

Alfred visszajött a teli fazék hideg vízzel. Tom a tűz közelébe helyezte, vigyázva, hogy fel ne forrjon, csak éppen megmelegedjen. Agnes a köpenye belsejéből egy kis vászonzacskót húzott elő, tiszta rongyok voltak benne már előkészítve.

Martha is megérkezett, keze teli sással, s leült, hogy összefonja őket.

– Mihez kell a kötél? – kérdezte.

– Valami nagyon fontos dologhoz, majd meglátod – válaszolta Tom. – Jó erősre csináld.

Alfred nyugtalan és zavart volt.

– Eredj, és gyűjtsél még több fát, hogy jó nagy legyen a tűz – kérte Tom.

A fiú elment, örült, hogy van valami tennivalója.

Agnes arca megfeszült az erőlködéstől, amikor megkezdődött a szülés, s igyekezett kitolni méhéből a magzatot, halk hangot hallatott, mintha egy fatörzs nyikorogna a szélben. Tom láthatta, hogy nagyon nehezére esik az erőlködés, ereje utolsó tartalékait kell igénybe vennie. A férfi őszinte szívvel kívánta, bár inkább ő szenvedhetne a felesége helyett, bár tudná enyhíteni a kínjait. Végül úgy tűnt, enyhül a fájdalom. Tom fellélegzett. Agnes elszenderedőben volt.

Alfred sok tűzre való ággal tért vissza.

Agnes megint felélénkült:

– Nagyon fázom – mondta.

Tom megbízta Alfredet, hogy rakja meg jól a tüzet, Marthát pedig arra kérte, feküdjön le szorosan az anyja mellé, hogy melengesse. Mind a ketten engedelmeskedtek. Nagyon nyugtalanok voltak. Agnes szorosan átölelte Marthát, de így is didergett.

Tom nagyon aggódott. A tűz ugyan lobogott, de a levegő egyre hidegebb lett. A levegő olyannyira lehűlhet, hogy megöli a csecsemőt az első lélegzetvételkor. Nem volt szokatlan dolog, hogy gyermekek a szabad ég alatt születtek meg, gyakran előfordult aratás idején, amikor mindenkinek nagyon sok tennivalója volt, és az asszonyok az utolsó percig dolgoztak. De aratás idején a talaj száraz volt, a fű puha, a levegő illatos. Arról még soha nem hallott Tom, hogy egy asszony télvíz idején a szabadban szült volna.

Agnes feltámaszkodott a könyökére, és széttárta a lábait.

– Mi van? – kérdezte Tom aggódó hangon.

Az asszony a nagy erőlködéstől nem tudott válaszolni.

– Alfred, térdelj le anyád mögé, hogy rád támaszkodhasson.

Amikor elhelyezkedtek, Tom szétnyitotta Agnes köpenyét, és kigombolta a ruhája alsó részét. Tom láthatta – az asszony lábai közé térdelve –, hogy a szülőút tágulása már megkezdődött.

– Már nem tart soká, drágám – mormogta, s azon igyekezett, hogy a hangja ne remegjen a félelemtől.

Agnes megint elernyedt, a szemét becsukta, súlyát Alfrednek támasztotta.

A csecsemő mintha megtorpant volna kifelé igyekeztében. Az erdő csendes volt, csak a hatalmas tűz lángjai lobogtak. Tomnak hirtelen eszébe jutott a törvényen kívüli asszony, vajon hogyan szült teljesen egyedül az erdőben. Borzasztó lehetett. Elmondta Tomnak, mennyire rettegett attól, hogy farkas támad rá a védtelen helyzetben, és elragadja az újszülöttet. Ebben az évben a farkasok merészebbek voltak, mint általában – azt beszélik az emberek –, de kizárt dolog, hogy megtámadjanak egy négytagú csoportot.

Agnes teste ismét megfeszült, elgyötört arcán izzadság gyöngyözött. Ez az – gondolta Tom. Nagyon félt. Megvizsgálta a feleségét, és a tűz fényénél látta, hogy a kitágult nyílásban megjelenik a kifelé nyomuló csecsemő sűrű, sötét haja. Arra gondolt, hogy imádkozni kellene, de nem volt rá idő. Agnes rövid, gyors zihálásokkal kezdte kapkodni a levegőt. A gyermek feje kezdett áttörni a valószínűtlenül szélesre tárult nyílásban, arccal lefelé. Egy perc múlva Tom meglátta a szorosan a csecsemő fejéhez simuló ráncos fülecskéket, azután a nyak ráncos bőrét. Még nem tudta megállapítani, hogy a gyerek normális-e.

– Kint van a feje – mondta.

De Agnes ezt természetesen már tudta, hiszen érezte, s megint ellazult. A csecsemő lassan megfordult, Tom látta vértől és a méh nyálkás váladékától nedves, csukott szemet és szájat. Martha felkiáltott.

– Nézzétek az arcocskáját!

Agnes meghallotta és elmosolyodott, aztán megint erőlködni kezdett. Tom előrehajolt az asszony combjai közé, és bal kezével megtámasztotta a kis fejecskét, amíg ki nem csúsztak a vállak, először az egyik, aztán a másik. Aztán a test többi része, most már rohamos gyorsasággal. Tom a kicsi csípője alá tette a jobb tenyerét, és tartotta, amíg a kis lábak is kicsúsztak a hideg világra. A gyermek köldökéhez lüktető kék zsinór kapcsolódott.

Tom felemelte a csecsemőt, és gondosan megvizsgálta. Nagyon sok volt a vér, Tom attól félt, hogy valami nincsen rendjén. A tüzetes vizsgálat sem mutatott semmi szabálytalanságot. A gyermek két lába közé nézve megállapította, hogy fiú.

– Borzalmasan néz ki – kiáltott fel Martha.

– Tökéletes gyerek, egy tökéletes fiú – közölte Tom, egészen elgyengülve a megkönnyebbüléstől.

A csecsemő kinyitotta a száját, és felsírt.

Tom Agnesre nézett. Találkozott a szemük, s mind a ketten mosolyogtak. Tom a parányi csecsemőt a melléhez szorította. Majd így szólt:

– Martha, hozz meleg vizet!

Martha felugrott, hogy teljesítse a kérést.

– Agnes, hol a vászonzacskód? – kérdezte Tom.

Agnes a válla mellett a földön heverő zacskóra mutatott. Alfred odanyújtotta Tomnak. A fiú arcán folytak a könnyek. Most először látott megszületni egy gyereket.

Tom bemártott egy rongydarabot a meleg vizes tálba, és gyengéden lemosta a vért és a nyálkát a gyermek arcáról. Agnes kigombolta mellén az inget, Tom a karjaiba tette a csecsemőt. Még mindig sírt. Tom észrevette, hogy a kicsi hasát az Agnes ágyékával összekötő kék zsinór már nem lüktet, összezsugorodik és fehér lesz. Odaszólt Marthának:

– Add ide most a köteleket. Most majd meglátod, mire kellenek.

Martha odanyújtott két hosszú sáskötelet. Tom két helyen átkötötte vele a köldökzsinórt, jó szorosra húzva a csomókat. Aztán a késével elvágta a zsinórt a csomók között.

Tom leült. Hát készen vannak. A nehezén már túljutottak, s a csecsemő jól van. Büszkeség öntötte el.

Agnes úgy fordította a csecsemőt, hogy az arcocskája volt a mellén. Kis szája megtalálta a duzzadt mellbimbót, abbahagyta a sírást, és elkezdett szopni.

Martha csodálkozva kérdezte:

– Honnan tudja, hogy ezt kell tennie?

– Ez egy csoda, valóságos misztérium – mondta Tom, s átnyújtotta a tálat Marthának, hogy adjon az édesanyjának friss vizet.

– Ó, az nagyon jó lesz – köszönte hálásan Agnes. Most jött rá, hogy milyen kétségbeejtően szomjas. Agnes az utolsó cseppig kiitta a vizet. – Csodálatos volt – nyugtázta jólesően.

Agnes a szopó csecsemőről Tomra emelte a tekintetét, és nyugodt hangon megszólalt:

– Jó ember vagy. Szeretlek.

Tomnak könnyek szöktek a szemébe. Rámosolygott Agnesre. Aztán ijedten kellett látnia, hogy az asszony még mindig erősen vérzik. Az összezsugorodott köldökzsinór még most jött kifelé, s egy vértócsában feküdt összekunkorodva Agnes lábai között Tom köpenyén. Tom megint felnézett. A csecsemő abbahagyta a szopást, és elaludt. Agnes ráhúzta a köpenyt, és az ő szemei is lecsukódtak.

Néhány perc múlva Martha megkérdezte Tomot, hogy mire vár.

– A méhlepényre – válaszolta.

– Az mi?

– Majd meglátod.

Anya és gyermeke szendergett egy kicsit, majd Agnes ismét kinyitotta a szemét. Az izmai megfeszültek, a szülőutak ismét kitágultak, és megjelent a méhlepény. Tom a kezébe vette és megvizsgálta. Alaposabban szemügyre véve úgy látszott, hogy el van tépődve, és hiányzik belőle egy darab, de még soha nem látott ilyesmit közelről, és feltételezte, hogy mindig ilyen, hiszen ki kell szakadnia a méhből. Bedobta a tűzbe. Rossz szaga volt, amíg égett, de ha eldobja, odacsalogathat rókákat, esetleg még farkast is.

Agnes még mindig vérzett, Tomnak rémlett, hogy a méhlepény eltávozása mindig heves vérzéssel járt, de nem emlékezett rá, hogy ennyi sokkal. Ráébredt, hogy a krízis még nem múlt el. Tomot egy percre félelem rohanta meg, aggódott, hogy görcsök következnek, az élelemhiány miatt. Miután mindez elmúlt, összeszedte magát.

– Te még mindig vérzel egy kicsit – mondta Agnesnek, s szerette volna, ha a hangján nem érződik, mennyire meg van ijedve.

– Mindjárt el fog múlni – mondta Agnes –, takarj be.

Tom begombolta az asszony szoknyáját, és köpenyét a lábai köré csavarta.

– Most én is pihenhetek? – kérdezte Alfred.

Még mindig Agnes mögött térdelt, hogy megtámassza. Nagyon elzsibbadhatott szegény ennyi ideig ugyanabban a pózban.

– Átveszem a helyedet – mondta Tom. – Agnesnek kényelmesebb a csecsemőt tartani félig ülő helyzetben, és egy mögötte elhelyezkedő test melegíteni is tudja a hátát, és védeni a széltől. – Helyet cserélt Alfreddel. Alfred fájdalmasan nyögött, kinyújtóztatva lábait. Tom átölelte Agnest és a csecsemőt.

– Hogy érzed magad?

– Fáradt vagyok.

A csecsemő sírni kezdett. Agnes megigazította a kis testet úgy, hogy megtalálhassa a mellbimbót. Amikor a kicsi szopott, Agnes láthatóan aludt.

Tom nyugtalan volt. Az természetes, hogy Agnes fáradt, de olyan levert volt, hogy az nagyon izgatta Tomot. Túlságosan gyenge volt.

A csecsemő aludt, s kis idő múltán a két másik gyerek is elaludt. Martha Agnes mellé kucorodott, Alfred pedig kinyújtózkodott a tűz túlsó oldalán. Tom a karjában tartotta Agnest, és gyengéden cirógatta. Olykor-olykor megcsókolta a feje búbját. Érezte, hogy a teste ellazul, amint egyre mélyebb álomba esett. Tom úgy vélte, ez a legjobb számára. Megérintette az arcát. A bőre hideg volt, hiába igyekezett Tom melengetni az asszonyt. Benyúlt a köpenyébe, és megtapogatta a gyermek mellkasát. A kicsi meleg volt, s a szíve erősen dobogott. Tom mosolygott. Erős gyerek, túlél mindent.

– Tom!

– Figyelek.

– Emlékszel arra az éjszakára, amikor elmentem hozzád a szállásodra, amikor az apám templomán dolgoztál?

– Természetesen – válaszolt Tom, simogatva az asszonyt. – Soha nem fogom elfelejteni.

– Soha nem bántam meg, hogy neked adtam magamat. Soha egy percre sem. Valahányszor arra az éjszakára gondolok, boldognak érzem magam.

Tom mosolygott. Jó volt ezt megtudni.

– Én is így érzek. Örülök, hogy ezt elmondtad.

Agnes egy kis időre elszenderedett, aztán újból megszólalt:

– Remélem, meg fogod építeni a katedrálisodat.

Tom meglepődött:

– Azt hittem, hogy ellene vagy.

– Igen, ellene voltam, de te megérdemelsz valami szépet.

Tom nem értette, mire gondol a felesége.

– Építs nekem egy szép katedrálist! – mondta Agnes.

Nem magyarázott többet. Tom örült, hogy az asszony megint elaludt. A teste teljesen elernyedt, a feje oldalra csuklott. Tomnak meg kellett fogni a csecsemőt, nehogy leessen az anyja melléről.

Így maradtak sokáig. Végül is a kicsi újra felébredt, és sírni kezdett. Agnes nem reagált. A sírás felébresztette Alfredet, megfordult, és megnézte a kis testvérét.

Tom gyengéden megrázta Agnest:

– Ébredj, meg kell szoptatni a kicsit!

– Apám – kiáltott ijedt hangon Alfred –, nézd az arcát!

Tomot rossz sejtések rohanták meg. Agnes túl sokat vérzett.

– Agnes, ébredj!

Semmi válasz. Nem volt eszméletén. Tom felkelt, és óvatosan a hátára fektette az asszonyt a földön. Az arca kísértetiesen sápadt volt.

Rettegve a reá váró látványtól, kibontotta testén a köpenyt, kitakarta a combjait.

Vér, mindenütt vér.

Alfred levegő után kapva elfordult.

– Jézus Krisztus, ments meg minket! – suttogta Tom.

A csecsemő sírása felébresztette Marthát. Meglátta a vért, és sírni kezdett. Tom felkapta, és megcsókolta az arcát. A kislány elcsendesedett.

– Ne sírj! – csitította Tom a gyereket, és megint letette a földre.

– Anya meghal? – kérdezte Alfred.

Tom Agnes mellére tette a kezét, a bal mell alá. Nem érzett szívverést.

Nincs szívverés.

Erősebben megnyomta a szívtájat. A hús még meleg volt, az asszony súlyos mellének alsó része hozzáért a kezéhez, de már nem lélegzett, és nem vert a szíve.

Hideg zsibbadtság telepedett Tomra, mint valamiféle ködfüggöny. Agnes elment. Tom mereven bámulta az asszony arcát. Hogyan lehet az, hogy nincs itt? Azt akarta, hogy mozogjon, kinyissa a szemét, levegőt vegyen. Kezét továbbra is a felesége mellén tartotta. Néha a szívverés újra megindulhat – mondják az emberek, de Agnes olyan sok vért vesztett…

Tom sírni szeretett volna, átkulcsolni Agnest a karjaival, magához szorítani a testét, amíg teljesen ki nem hűl, és felidézni, milyen volt lány korában, amikor nevetett, amikor szerelmes volt.

– Anya halott – suttogta Alfredre nézve.

Alfred bénultan bámult rá. Martha sírni kezdett. Az újszülött is sírni kezdett. Törődnöm kell velük – gondolta Tom. – Erősnek kell lennem, őértük.

Leginkább haragos zokogással öklét rázta volna a könyörtelen ég felé. De megkeményítette a szívét. Meg kell őriznie az önuralmát, az erejét a gyerekeiért.

Nem jöttek könnyek a szemébe.

– Mi legyen most az első teendőm? Sírt kell ásnom. Mély üreget kell ásnom, belefektetni Agnest, hogy ne férkőzzenek hozzá a farkasok, s megmaradjanak csontjai az utolsó ítélet napjáig, azután imát kell mondanunk a lelkéért. Ó, Agnes, miért hagytál egyedül?

Az újszülött még mindig sírt. Kis szeme szorosan lehunyva, szája ritmikusan hol kinyílt, hol lecsukódott, mintha a levegőből is kaphatna táplálékot. Táplálék kellett neki. Agnes melle tele volt meleg tejjel. Miért ne? – gondolta Tom. Felemelte a csecsemőt a halott melléhez. A kicsi megtalálta a mellbimbót, és szopni kezdett. Tom szorosabbra vonta Agnes köpenyét a gyermek körül.

Martha tágra nyílt szemmel figyelt, az ujját szopva. Tom megszólalt:

– Tudnád tartani a kicsit, hogy ne essen le?

Martha bólintott, letérdelt a halott asszony és az újszülött mellé.

Tom felvette az ásót. A felesége ezt a helyet választotta a pihenésre, és ő akart a vadgesztenyefa ágai alá ülni. Legyen hát ez a végső nyughelye is. Legszívesebben leült volna a földre sírni, de nagyokat nyelve visszafojtotta könnyeit. Néhány yardnyira a fa törzsétől, ahol már nem lehettek gyökerek a felszín közelében, kijelölt egy négyszögletes területet, aztán elkezdett ásni.

A munka, úgy látszik, segített neki. Arra koncentrált, hogy lapátját a kemény talajba mélyessze és kiemelje a földet. A feje kitisztult, és sikerült visszanyerni a lélekjelenlétét. Váltották egymást Alfreddel, ő is vigaszt talált az ismétlődő fizikai erőfeszítésben. Gyorsan ástak, keményen hajtották magukat, s bár zord, hideg idő volt, mind a ketten izzadtak, mintha nyár lenne. Egyszer csak Alfred megkérdezte.

– Nem elég még?

Tom most vette észre, hogy a mély gödör, amelyben áll, megközelíti az ő magasságát. De még nem akarta befejezni a munkát. Vonakodva bólintott s felkapaszkodott.

– Megteszi.

Míg ásott, megvirradt. Martha ölébe vette a kicsit, s a tűz mellett ringatta. Tom Agneshez ment, és letérdelt mellé. Szorosan köréje csavarta a köpenyét, de úgy, hogy az arca látható legyen, aztán felvette. A sírhoz ment, letette a halottat a sír mellé, majd bemászott a gödörbe. Felemelte a testet, és óvatosan lefektette a földre a sír mélyén. Hosszan elnézte az asszonyt, letérdelt melléje a hideg sírban, s gyengéden szájon csókolta. Azután lezárta az asszony szemhéját.

Tom feljött a sírból. Odahívta a gyerekeket. Alfred és Martha odament, közrevették Tomot. Martha tartotta a kicsit. Tom átölelte őket. Belenéztek a sírba. Tom megszólalt:

– Mondjátok: Áldjon meg az Isten, anyánk!

– Áldjon meg az Isten, anyánk! – mondták mindketten.

Martha zokogott, s Alfrednek is könnyek szöktek a szemébe. Tom átkarolta őket, és igyekezett visszafojtani a saját könnyeit.

Aztán elengedte őket, s felvette a lapátot. Martha felsikoltott, amikor az első lapátnyi földet bedobta a sírba. Alfred átölelte a húgát. Tom folytatta a lapátolást. Nem tudta elviselni, hogy Agnes arcára szórja a földet, először betemette a lábát, aztán a testét. Feltornyozta a földet, már egész kis dombocska képződött. A bedobált föld most már leomlott a kis domb oldalán, elérte Agnes nyakát, betemette a száját, végül az arca is eltűnt örökre.

Gyorsan feltöltötte a sírt.

Amikor elkészült, megállt, és hosszan nézte a kis dombot.

– Isten veled, drágám – suttogta. – Jó feleség voltál, nagyon szeretlek.

Erőt vett magán és megfordult.

Köpenye még mindig a földön hevert, ahol Agnes világra hozta a gyermekét. Az alsó felét teljesen átitatta az alvadt, száradó vér. Tom elővette a kését, és nyers mozdulattal kettéhasította a köpenyt. A véres darabot bedobta a tűzbe.

Martha még mindig fogta a csecsemőt.

– Add ide nekem – mondta Tom.

A kislány ijedt szemekkel bámult apjára. Tom a meztelen csecsemőt a köpeny tiszta felébe bugyolálta, és a sírra fektette. Az újszülött sírt.

Tom a gyerekek felé fordult. Azok némán bámultak. Tom megszólalt:

– Nincs tejünk, hogy életben tartsuk a gyereket, itt kell maradnia az anyjával.

– De hiszen akkor meg fog halni – mondta Martha.

– Igen. Akármit is csinálunk, meg fog halni – mondta Tom, uralkodva a hangján. Szerette volna, ha a csecsemő abbahagyja a sírást.

Tom összegyűjtötte vagyontárgyaikat, és berakta őket a fazékba, aztán hátára kötözte a fazekat, mint Agnes szokta.

– Induljunk – mondta.

Martha zokogni kezdett. Alfrednek holtsápadt volt az arca. Elindultak a hideg reggeli szürkületben. Végül a gyereksírás hangjai elenyésztek.

A sírtól el kellett jönniük, mert a gyerekek ott képtelenek lettek volna aludni, és semmi célja nem lett volna, hogy egész éjjel virrasszanak. És egyébként is mindenkinek jólesett a mozgás.

Tom gyors léptekkel indult el. A gondolatai most szabadok voltak, és nem tudta őket kordában tartani. Nem volt mit tenni, tovább kellett gyalogolni, mást sem láttak, mint a sötét erdőt és a fáklyafényben imbolygó árnyékokat. Agnesre gondolt, régi emlékeket idézett fel, s magában elmosolyodva, az asszonyhoz fordulva el akarta neki mondani, mi jutott az eszébe. Fizikai kínt okozva vágta mellbe a rádöbbenés, hogy az asszony halott. Egészen zavarodottnak érezte magát, mintha valami teljesen érthetetlen dolog történt volna, holott a világ legtermészetesebb jelensége volt, hogy egy asszony az ő korában belehaljon a gyerekszülésbe, s hogy egy férfi az ő korában megözvegyüljön. A veszteséget élő sebként érezte. Hallott róla, hogy emberek, akik elvesztik az egyik lábukon az ujjakat, nem tudtak felállni, ismét és ismét elestek, újra meg kellett tanulniuk járni. Tom úgy érezte, hogy a testének egy részét amputálták, és nem képes hozzászokni a veszteség végleges voltának a gondolatához.

Igyekezett nem gondolni az asszonyra, de mindig újra megjelent előtte, milyen is volt a halála előtt. Hihetetlennek tűnt a számára, hogy néhány órája még élt, és most már nincs. Felidézte az erőlködéstől megfeszült arcát a szülés közben, s büszke mosolyát, amikor megpillantotta az újszülött kisfiút. Eszébe jutott, mit mondott neki később Agnes: „Építs nekem egy szép katedrálist.” Úgy beszélt, mintha tudta volna, hogy meg fog halni.

Ahogy haladtak, egyre többet gondolt a csecsemőre, akit köpenydarabba bugyolálva a síron hagyott. Talán még életben van, hacsak egy róka ki nem szagolta. A reggelt már biztosan nem éri meg. Egy darabig még sírni fog, aztán majd lecsukja a szemét, és megfagy álmában.

Lehet, hogy egy róka már szagot fogott.

Tom semmit nem tudott tenni a csecsemőért. Ahhoz, hogy életben maradjon, tejre lett volna szükség, és nem volt: sehol egy falu, ahol Tom egy szoptatós dajkát találhatott volna, vagy egy megfejhető juhot vagy kecskét. Tom csak fehérrépát adhatott volna neki, ugyanúgy megölték volna, mint a róka.

Az éjszaka előrehaladtával egyre borzalmasabbnak tűnt a számára, hogy elhagyta a csecsemőt.

Jól tudta, elég általános dolog volt, hogy nagy családos parasztok, akiknek nagyon kicsi volt a földjük, kitették meghalni az újszülöttet, és gyakran a pap is szemet hunyt efölött, de Tom nem ilyenfajta ember volt. A karjában hurcolta volna, amíg meg nem hal, és akkor eltemette volna. Erre már semmi kilátás nem volt, de ezt kellett volna tenni.

Észrevette, hogy nappal van.

Hirtelen megállt.

A gyerekek csendben álltak, és bámultak rá, vártak. Mindenre el voltak készülve, semmi nem volt többé normális.

– Nem lett volna szabad elhagyni a kisgyermeket! – mondta Tom.

– Nem tudjuk etetni őt. Halálra van ítélve – mondta Alfred.

– Akkor sem kellett volna otthagynom – tiltakozott Tom.

– Menjünk vissza! – javasolta Martha.

Tom még habozott. Ha most visszamegy, akkor elismeri, hogy helytelenül cselekedett, amikor elhagyta a csecsemőt.

De hát ez volt az igazság. Helytelenül járt el.

– Rendben van – fordult meg Tom –, visszamegyünk.

Hirtelen mindaz a veszély, amire korábban igyekezett nem gondolni, most reális fenyegetésnek tűnt. Biztosan megtalálta mostanra egy róka, és elhurcolta a vackába. Vagy egy farkas. A vaddisznók is veszedelmesek voltak, ha nem is ettek húst. És a baglyok? Egy bagoly nem tud elragadni egy gyereket, de kivájhatja a szemét…

Meggyorsította a lépteit, a kimerültségtől és az éhezéstől szinte kótyagosnak érezte magát. Martha kénytelen volt futni, hogy ne maradjon le tőle, de nem panaszkodott.

Rettegett, hogy milyen látvány fogadja majd a sírnál. A ragadozók könyörtelenek, és biztosan megérzik, ha egy élőlény kiszolgáltatott.

Tom nem tudta, hogy mennyi ideig mentek, elvesztette az időérzékét. Az erdő ismeretlennek látszott, pedig nemrég jártak benne. Aggódva kereste a sír helyét. A tűz még nem aludhatott ki, hiszen olyan magasra rakták… Figyelte a fákat, kereste a vadgesztenye jellegzetes levelét. Egy kanyar mellett elhaladva, amelyre nem emlékezett, elfogta az őrjítő félelem, hogy esetleg már túlment a síron, és nem vette észre, s akkor hirtelen valami halvány narancsszínű izzást vélt látni maga előtt.

A szíve hevesen kezdett dobogni. Meggyorsította a lépteit, fürkészően összehúzta a szemét. Igen, tűz volt. Rohanni kezdett. Hallotta, hogy Martha felkiált félelmében, hogy otthagyja őket. A vállán át hátrakiabált.

– Itt vagyunk! – Hallotta, hogy a gyerekek rohannak utána.

Elért a vadgesztenyefához, a szíve akkor már majd kiugrott izgalmában. A tűz vidáman égett. Ott volt a farakás is, a véráztatta folt is a földön, ahol Agnes elvérzett. Megvolt a sír, a frissen ásott földből emelt kis domb. S a síron semmi.

Tom kétségbeesetten nézett körül, nagy izgalom lett úrrá rajta. Semmi jele a gyermeknek. A csalódás könnyei öntötték el Tom szemét. A fél köpeny is eltűnt, amibe a kicsi be volt csomagolva. A sír érintetlen volt – semmi nyoma állatnak a puha földön, se vér, semmi nem utalt rá, hogy az újszülöttet elragadták volna…

Tom úgy érezte, hogy nem képes tisztán látni, nem tud világosan gondolkodni. Azt biztosan felismerte, hogy elborzasztóan cselekedett, amikor otthagyta a még életben lévő csecsemőt. Ha tudná, hogy már halott, képes lenne megnyugodni, de lehet, hogy még mindig él, itt valahol a közelben. Elhatározta, hogy körbejárja a környéket, és megkeresi.

– Hová mész? – kérdezte Alfred.

– Meg kell keresnünk a kicsit – válaszolta, vissza se fordulva. Körbejárta a kis tisztás szélét, a bokrok alá nézve, még mindig szédült kissé, s bágyadtnak érezte magát. Semmit nem látott, egyetlen nyomot sem, amerre a farkas elhurcolhatta volna a gyermeket. Az odúja itt lehet a közelben.

– Újra körbe kell járnunk – mondta a gyerekeinek.

A tűztől jobban eltávolodva újra megkerülték a helyet, bokrokon, bozóton keresztülhatolva. Tom megint úgy érezte, összezavarodik, az eszét igyekezett egyetlen dologra összpontosítani, a parancsoló követelményre, hogy megtalálják a gyermeket. Most nem érzett bánatot, csak valami büszke, vad elkötelezettséget és legbelül gyötrő önvádat: rádöbbent, hogy mindezért ő a felelős. Bolyongott az erdőben, szemeivel kutatva a földet, időről időre fülelve megállt, nem hallja-e egy újszülött eltéveszthetetlen, monoton sírását, de ha ő és a gyerekek nem mozdultak, az erdő csendes volt.

Nem tudta, mennyi idő telhetett el. Az egyre szélesebb köröket róva néha visszajutott az útra, később úgy tűnt neki, hogy már jó ideje nem keresztezték. Egy ízben eszébe jutott, hogy vajon miért nem került útjukba az erdészház? Az a bizonytalan érzése támadt, hogy eltévesztette az utat, és már nem a sír körül járkál, az erdőben vándorol vaktában, de nem törődött vele, folytatta a keresést.

– Apám! – szólalt meg Alfred.

Tom ránézett, bosszankodva, hogy megzavarták a koncentrálásban. Alfred cipelte Marthát, aki már majdnem elaludt bátyja hátán.

– Mit akarsz?

– Megpihenhetnénk?

Tom habozott. Nem akart megállni, de látta, hogy Alfred az összeesés határán van. S vonakodva ugyan, de beleegyezett, hogy egy rövid időre pihenjenek.

Éppen egy lejtőn voltak. A lábánál egy folyónak kellett lennie. Szomjas volt. Elvette Marthát Alfredtől, és karjaiban tartva a kislányt, ment tovább lefelé. Ahogyan várta, egy keskeny, tiszta folyót talált, a szélei befagyva. Letette Marthát a parton, nem ébredt fel. Alfreddel együtt letérdeltek, és kezükkel merték maguknak a hideg vizet.

Alfred lefeküdt Martha mellé, és becsukta a szemét. Tom körülnézett. Egy falevelekkel borított tisztáson találta magát. Alacsony fák vették körül, erős tölgyek, csupasz ágaik felül összefonódva. Tom átment a tisztáson, hogy a fák mögött is keresse még a kicsit, de amikor a túloldalra ért, annyira elgyengült a lába, hogy kénytelen volt hirtelen leülni.

Világos nappal volt, de ködös idő, és úgy tetszett, most sincs melegebb, mint éjfélkor. Nem tudta legyőzni a borzongását. Rájött, hogy nincs rajta más, mint az alsóujjasa. Kíváncsi volt, hogy mi történt a köpenyével, de nem tudott rá visszaemlékezni. Lehet, hogy sűrűbb lett a köd, vagy valami különös történt a látásával, többé nem tudta kivenni a gyerekeit a tisztás túlsó oldalán. Fel akart kelni, hogy odamenjen hozzájuk, de valami hibádzott a lábával.

Egy kis idő múlva halvány fénysugár tört át a felhőn, mindjárt azután, hogy megérkezett az angyal.

Kelet felől átsétált a tisztáson, fehérített gyapjúból készült, hosszú téli köpenyében. A férfi meglepetés és kíváncsiság nélkül figyelte érkezését. Már túl volt csodálkozáson és félelmen. Ugyanazzal a szomorú, kifejezéstelen, érzelemmentes arccal bámulta őt, mint a környező tölgyek zömök törzseit. A nő tojásdad arcát sűrű, sötét haj keretezte, köpenye eltakarta a lábát, könnyedén siklott a halott leveleken. Megállt, pontosan Tommal szemben, halvány aranyszínű szeme mintha a férfi lelkébe látott volna, megértve fájdalmát. Ismerősnek tetszett, mintha látta volna a képét ennek a valóságos angyalnak egy templomban. Aztán szétnyitotta a köpenyét, a teste meztelen volt. A húszas évei közepén járó földi asszony teste állt előtte, sápadt bőrrel, rózsaszínű mellbimbókkal. Tom mindig azt hitte, hogy az angyalok teste teljességgel szőrtelen, de ez nem ilyen volt.

A nő fél térdre ereszkedett a tölgyfa aljában ülő férfival szemközt. Feléje hajolva megcsókolta a száját. Tom az előző sokkok miatt már olyannyira bódult volt, hogy még ezen sem lepődött meg. Gyengéden hátratolta őt az asszony, s mikor a férfi már vízszintes helyzetben volt, szétnyitotta köpenyét, ráfeküdt, és meztelen testét erősen hozzászorította. Tom az ingén keresztül is érezte testének forróságát. Néhány perc múlva elmúlt a didergése.

Az asszony két keze közé fogta a férfi szakállas arcát, és újra szájon csókolta, szomjasan, mint aki egy hosszú, száraz nap után végre hideg vizet iszik. Azután kezét lecsúsztatta a férfi karján a csuklójáig, megfogta a kezét, és rátette a saját mellére. Tom ösztönösen megragadta őket. Lágyak és megadóak voltak, és a férfi ujjának érintésére a mellbimbók megduzzadtak.

Valahol az agya legmélyén Tom azt a gondolatot dédelgette, hogy ő halott. Az eget ugyan nem ilyennek képzelte, de most nem törődött ezzel. Órák óta nem volt abban az állapotban, hogy fel tudja mérni a dolgokat. S most még a maradék képessége az ésszerű gondolkodásra is eltűnt, s rábízta magát a testére. Megfeszítve magát, testét az asszonyéhoz nyomta, erőt merítve forróságából és meztelenségéből. Az asszony szétnyitotta ajkait, és nyelvét a férfi szájába tolta, a férfi nyelvét kereste, s az mohón válaszolt.

Az asszony most hátrahúzta magát, felemelve testét a férfiéról. Tom nézte, bámulva, ahogyan alsóingét felgyűri neki egészen a derekáig, aztán közrefogja a csípőjét. Mindent látó szemeit nézte a férfi, amint közeledett hozzá. Kínzó gyönyörűség pillanata volt, amikor testük egymáshoz ért, az asszony egy pillanatra mintha vonakodna, aztán Tom érezte, hogy beléje hatol. Az élmény olyan szenzációs volt, hogy szinte szétrobbant a gyönyörűségtől. Az asszony mozgatta a csípőjét, mosolyogva nézett rá, és csókolgatta az arcát.

Egy idő múlva az asszony lehunyta a szemét, lihegni kezdett. Tom megértette, hogy most elveszti az öntudatát. Elbűvölten figyelte a nőt. Apró, ritmikus kiáltásokat hallatott, egyre gyorsabban mozgott, elragadtatottsága meghatotta Tomot sebzett lelke legmélyéig – nem tudta, hogy sírjon-e kétségbeesetten, vagy kiabáljon örömében, vagy nevessen hisztérikusan. Azután a kéj kirobbanása rázta meg mindkettőjüket, mint fákat a szélvihar, többször is egymás után, mígnem szenvedélyük lecsillapodott, s az asszony Tom mellére omlott.

Így feküdtek egy jó darabig. Az asszony teste jól átmelegítette Tomot. Könnyű álomba merült. Rövid ideig tartott csak, és inkább álmodozás volt, mintsem igazi alvás, de amikor kinyitotta a szemét, az agya tiszta volt.

Nézte a rajta fekvő szép, fiatal nőt, és hirtelen rájött, hogy az nem angyal, hanem a törvényen kívüli asszony, Ellen, akivel az erdőnek ezen a részén találkozott aznap, amikor ellopták a disznót. Az asszony érezte, hogy Tom megmozdult, kinyitotta ő is a szemét: gyengéd szeretet és aggódás tükröződött benne. A férfinak hirtelen eszébe jutottak a gyerekei. Óvatosan legurította magáról Ellent, és felült. Alfred és Martha a leveleken feküdt, köpenyébe burkolózva, arcukon csillogott a napfény. Majd felbukkantak emlékezetében az éjszaka eseményei, és megrohanta a rémület, eszébe jutott, hogy Agnes halott, és a csecsemő – az ő fia! – eltűnt. Arcát a kezébe temette.

Hallotta, amint Ellen furcsa, két hangból álló füttyjelet ad. Felnézett. Az erdőből egy alak jött elő. Tom felismerte Ellen furcsa kinézetű fiát, Jacket, hullafehér bőrével és narancssárga színű hajával, fényes kék szemével, amely madarak szemére emlékeztetett. Tom felugrott, rendbe szedte a ruháját, Ellen is felállt, és összecsukta a köpenyét.

A fiú tartott valamit a kezében, odahozta, és megmutatta Tomnak. Tom felismerte. Az a köpenydarab volt, amibe a csecsemőt bebugyolálta, mielőtt rátette a sírra.

Érthetetlen. Tom a fiúra bámult, majd Ellenre. Az asszony megfogta Tom kezét, a szemébe nézett, és megszólalt:

– A gyermeked él.

Tom nem merte elhinni. Túlságosan csodálatos volt, túlságosan nagy boldogság erre a világra.

– Az nem lehet – hitetlenkedett.

– De bizony él.

Tom reménykedni kezdett.

– Csakugyan? Csakugyan? – kérdezgette.

Az asszony bólintott.

– Elviszlek hozzá.

Tom végre felfogta, hogy az asszony komolyan mondja. A megkönnyebbülés és a boldogság valóságos áradata öntötte el a lelkét. Térdre esett, s mintha egy zsilip nyílt volna meg, a férfi elkezdett zokogni.

– Jack hallotta sírni a kisbabát – kezdte a magyarázatot Ellen. – Éppen a folyóhoz igyekezett, innen kissé észak felé van egy jó kis hely, ahol kővel vadkacsát tud eltalálni a jó dobó. Nem tudott mihez kezdeni, hazarohant értem. De mielőtt még visszaérkeztünk volna, egy papot láttunk, poroszka lovon, s nála volt a csecsemő.

– Meg kell őt találni – mondta Tom.

– Ne félj – nyugtatta őt Ellen. – Tudom, hogy hol van. Egészen közel a sírhoz oldalra elkanyarodott. Egy ösvény elvezet egy kis rejtett erdei monostorhoz.

– A csecsemőnek tejre van szüksége.

– A szerzetesek tartanak kecskéket.

– Hála Istennek! – fohászkodott Tom.

– Oda foglak vezetni, de előbb enned kell valamit – mondta Ellen. – De… kérlek, a gyerekeknek még ne beszélj a kolostorról.

Tom a tisztás túloldalára kémlelt. Alfred és Martha még aludt. Jack odatörtetett hozzájuk, s a maga furcsa módján bámulta őket.

– Miért ne?

– Nem tudom pontosan… Azt gondolom, hogy okosabb lenne még várni.

– De a fiad úgyis megmondja nekik.

– Jack látta ugyan a papot, de nem hiszem, hogy a többit felfogta – nyugtatta meg Tomot Ellen.

– Rendben van. Ha tudtam volna, hogy itt vagy a közelben, megmenthetted volna Agnest – mondta komoly meggyőződéssel.

Ellen megrázta a fejét, sötét hajfürtjei megrezzentek arca körül.

– Nem lehet mást tenni, mint melegen tartani az anyát, és ezt te megtetted. Ha egy asszony belülről vérzik, vagy eláll a vérzés, és jobban lesz, vagy nem szűnik, s akkor meghal. – Tom szeme megtelt könnyekkel. Ellen nagyon sajnálta a férfit, az némán bólintott.

– De az élőknek az élőkre kell gondot viselniök, és neked meleg ételre és egy új kabátra van szükséged – tette hozzá Ellen, és felállt.

Felébresztették a gyerekeket. Tom elmondta nekik, hogy a kisbabával minden rendben van, Ellen is látta, amint egy pap magával vitte. Majd később meg fogják keresni a papot, de először Ellen enni ad nekik. A meglepő hírt nagyon nyugodtan fogadták, most semmi nem tudta megrendíteni őket. Tom is éppen eléggé zavarodott volt. Az élet túl sok változást hozott, s azok túl gyorsan követték egymást, hogy részt vehessen bennük. Minden túl gyorsan történt, nem volt idő rá, hogy reagáljon az eseményekre, csak annyit tehetett, hogy igyekezett feszesen tartani magát, és megőrizni az egészségét. Agnes a hideg éjszakában hozta világra gyermekét. A kicsi csodálatos módon egészségesen született, úgy tűnt, hogy minden rendben lesz, s akkor Agnes, Tom lelkének társa elvérzett, a karjai közt halt meg, s ő szinte eszét vesztette. A csecsemő halálra volt ítélve, s ők elhagyták, aztán mindent elkövettek, hogy megtalálják, de nem sikerült. S akkor megjelent Ellen, akit Tom angyalnak nézett, s mintha álom lenne, egymáséi lettek. Megtudta az asszonytól, hogy a gyermek él és jól van. Mikor fog az élet megint lelassulni, hogy Tom gondolkozhasson ezekről a rettenetes eseményekről?

Elindultak. Tom mindig azt hitte, hogy a törvényen kívüliek mocsokban élnek, de Ellen körül semmi nem volt piszkos. Tom nagyon kíváncsi volt, milyen lehet az otthona. Ide-oda kanyarogva vezette őket Ellen az erdőben. Nem volt út, de az asszony soha nem habozott, amikor patakon kellett átkelni vagy lehajló ágakat kikerülni, leküzdötte a nehézséget, akár befagyott mocsár, akár sűrű csalitos, akár egy hatalmas, kidőlt tölgyfa került az útjába. Végül egy csoport tüskés szederbokor felé indult, s úgy látszott, mintha eltűnne benne. Tom követte őt, és látta, hogy az első benyomásával ellentétben itt egy keskeny ösvény kanyargott a bokrok között. A bokrok összezárultak Tom feje fölött, meglehetősen sötét volt körülötte. Nyugodtan állt, várva, hogy a szeme hozzászokjon a félhomályhoz. Fokozatosan rájött, hogy egy barlangban van.

A levegő meleg volt. Vele szemben egy lapos kövekből rakott tűzhelyen izzott a tűz. A füst egyenesen fölfelé szállt, valahol egy természetes kéménynek kellett lennie. Az egyik oldalon állati bőrök, farkas- és szarvasbőrök voltak a falra erősítve faszegekkel. Látott még egy házilag készített dobozt, teli vadalmával, polcokon faggyúgyertyákat és a padlón száraz nádat. A tűzhely szélén fazék, mint egy szabályos háztartásban, s a szagról ítélve olyanfajta főzelék volt benne, amilyet mások is esznek – zöldségfélékből, húsos csontokból és különféle füvekből készítve. Tom meg volt lepődve. Kényelmesebb otthon volt, mint sok szolganép lakhelye.

A tűzhely túloldalán két, szarvasbőrből készült, feltehetően náddal kitömött matrac volt a földön. Mindegyiknek a tetején egy csinosan összegöngyölt farkasprém feküdt. Nyilván itt aludt Ellen és Jack, kettejük között a tűz és a bejárat. A barlang hátsó falán fegyverek és vadásszerszámok hatalmas gyűjteménye volt látható: íj, nyilak, hálók, nyúlcsapdák, jó néhány veszedelmes tőr, egy gondosan kimunkált falándzsa, kiélezett és tűzben edzett lándzsahegyek, és mindeme egyszerű eszközök között három könyv. Tom meghökkent: még soha nem látott könyvet egy házban, nemhogy egy barlangban. A könyvek helye a templomban van.

Jack felvett egy fából készült tálkát, belemerítette a fazékba, s elkezdett inni. Alfred és Martha éhesen nézte. Ellen rajongva pillantott Tomra, és rászólt Jackre:

– Jack, ha idegenek vannak nálunk, mielőtt mi ennénk, nekik adunk az ételből.

– Miért? – kérdezte a fiú, meglepetten bámulva az anyjára.

– Mert így illendő. Adjál a gyerekeknek a főzelékből.

Jack engedelmeskedett az anyjának, ha nem is nagy meggyőződéssel. Ellen Tomnak adott a levesből. A férfi leült a földre, és inni kezdett az ételből, ami tartalmasnak bizonyult, és jól átmelegítette belülről a férfit. Ellen egy prémdarabot tett a vállára. Amikor megitta az étel levét, a zöldségeket és a húst az ujjával halászta ki a tálból. Már hetek óta nem evett húst. Ez, úgy tetszett, kacsa volt, amit bizonyára Jack ejtett el kővel és hurokkal.

Addig ettek, mígnem a fazék üres lett. Alfred és Martha lefeküdt a kákára. Mielőtt elaludtak, Tom megmondta nekik, hogy Ellennel elmennek megkeresni a papot, Jack itt marad, és vigyáz rájuk, amíg ők vissza nem jönnek. A két kimerült gyerek beleegyezően bólintott, és már le is csukódott a szemük.

Tom és Ellen elindult. Tom az Ellentől kapott prémet viselte a vállán, hogy melegítse. Amint kijutottak a tüskebokrok közül, Ellen megállt, Tomhoz fordult, magához húzta a fejét, és megcsókolta a száját.

– Szeretlek – mondta büszkén. – Szeretlek attól a perctől kezdve, amikor megláttalak. Mindig egy erős és gyengéd férfira vágytam, és azt gondoltam, hogy ilyen nincs is. Aztán megláttalak. Vágyódtam rád. De láttam, hogy szereted a feleséged. Ó, Istenem, mennyire irigyeltem! Nagyon sajnálom, hogy meghalt, mert látom a szemedben a bánatot és a kitörésre készülő könnyeket, megszakad a szívem, hogy ilyen szomorúnak látlak! De most, hogy ő elment, azt akarom, hogy az enyém légy!

Tom nem tudta, hogy mit válaszoljon. Nehezen tudta elhinni, hogy egy ilyen szép, leleményes asszony, aki nem szorul rá senkire, az első látásra belészeretett. Azt sem tudta még, hogy ő maga mit érez. Agnes elvesztése szerencsétlenné tette őt – Ellen igazat mondott, érezte, hogy el nem sírt könnyek súlya nyomja a szemét. De heves vágyat érzett Ellenre is, csodálatos forró testére, vonzotta őt aranyszínű szeme s a gyönyör szégyenkezés nélküli vállalása. Bűnösnek érezte magát, hogy annyira kívánja Ellent, amikor Agnest még csak néhány órája temette el.

Az asszonyra nézett, s ő most is belelátott Tom szívébe.

– Ne mondj semmit! Nem kell szégyenkezned. Tudom, hogy szeretted a feleségedet, s megmondhatom neked, hogy ezt ő is tudta. Még mindig szereted őt, ez egészen természetes. Mindig is szeretni fogod.

Az asszony megnyugtatta őt, hogy nem kell semmit mondania, de hiszen nem is tudott volna mit. Megnémította őt a rendkívüli asszony, aki mindent olyan tökéletesen csinál. Úgy látszott, Ellen pontosan tudja, mi lakozik az ő szívében, s most nagyon jólesett Tomnak, hogy nem kell többé semmiért sem szégyenkeznie. Felsóhajtott.

– Így sokkal jobb – mondta az asszony, kézen fogta Tomot, és elindultak.

Egymérföldnyit kellett menniük keresztül-kasul az érintetlen erdőn át, amíg elértek az útra. Tom közben Ellen arcát fürkészte. Eszébe jutott, hogy amikor először találkozott vele, nem találta igazán szépnek különös szemei miatt. Nem értette, hogy vélekedhetett valaha is így. Most úgy látta, hogy az asszony meghökkentő szemei tökéletesen kifejezik egyedülállóan sajátos egyéniségét. Most teljesen tökéletesnek látta Ellent, csak az volt számára érthetetlen, hogy miért van ővele.

Három vagy négy mérföldet tettek meg. Tom még mindig fáradt volt, de az étel erőt adott neki, s bár teljesen megbízott Ellenben, aggódva várta, hogy a saját szemével lássa a gyermeket.

Mikor a fákon keresztül megpillantották a kolostort, Ellen figyelmeztette Tomot:

– Vigyázzunk, hogy a szerzetesek ne vegyenek mindjárt észre bennünket.

– Miért? – kérdezte Tom csodálkozva.

– Elhagytál egy csecsemőt. Ez gyilkosságnak számít. Erdei rejtekhelyünkről kémleljük ki először, hogy milyen emberek.

Tom nem gondolta, hogy az adott körülményeket számításba véve ő most bajba keveredhetne, de soha nem árt óvatosnak lenni, így hát beleegyezően bólintott, és követte Ellent a bozótosba. Néhány perc múlva a tisztás szélén feküdtek.

A kolostor nagyon kicsi volt. Tom épített már kolostorokat, ez nyilván egy nagyobb kolostor vagy apátság kihelyezett részlege, amit néha kolostorsejtnek, „cellának” is szoktak nevezni. Csak két kőépületet láttak, az egyik a kápolna volt, a másik a dormitórium. A többi épület fából vagy sárral betapasztott vesszőfonású fallal készült: a konyha, az istállók, a csűr és egy sor kisebb, a földműveléssel kapcsolatos építmény. Az egész együttes tisztának és jól gondozottnak látszott, s azt a benyomást keltette, hogy a papok legalább annyit törődnek a gazdasággal, mint az imádkozással.

Nem sok embert láttak az épületek körül.

– A legtöbb szerzetes elment dolgozni – mondta Ellen. – A domb tetején egy csűrt építenek. Dél körül visszajönnek ebédelni.

Tom a tisztást figyelte. Jobbra tőlük, kissé feljebb, két alakot látott, félig eltakarta őket egy kis csapat kipányvázott kecske. A két alakra figyelmezve még valami mást is észrevettek.

– Az a férfi, aki leült most, egy pap, és…

– Valamit tart az ölében.

– Menjünk közelebb.

A fák között megbújva megkerülték a tisztást, és a kecskék közelében emelkedtek fel. Tom szíve a torkában dobogott, amikor meglátta a széken ülő férfit. Egy csecsemő volt az ölében, Tom kisfia. Tom torka elszorult az örömtől. Igaz volt hát, a kisbaba él! Legszívesebben odarohant volna a paphoz, hogy átölelje, magához szorítsa.

Egy fiatal szerzetes is volt a pappal. Közelebbről jól láthatták, hogy a fiatal barát egy rongyot mártogat egy tejescsöbörbe – benne feltehetően kecsketej volt –, s a rongy tejjel átitatott csücskét a csecsemő szájába dugja. Zseniális volt!

– Nos, talán az volna a legjobb, ha odamennék, bevallanék mindent, és visszavenném a fiamat – mondta Tom félénken.

– Gondolkodj egy kicsit, Tom, mihez fogsz kezdeni vele? – kérdezte Ellen, a férfi szemébe nézve.

– Kérek tejet a barátoktól – válaszolta. – Láthatják, hogy szegény vagyok. S ők majd alamizsnát adnak.

– És azután?

– Azt remélem, hogy adnak három napra való tejet, addig ez elég lesz, amíg Winchesterbe érek.

– És azután mit csinálsz? – kérdezte tovább kitartóan Ellen. – Hogyan táplálod a kisbabát azután?

– Nos, hát munka után nézek…

– Azóta keresel munkát, hogy legutoljára találkoztunk a nyár végén – mondta Ellen.

Kissé haragosnak tűnt, Tom nem értette, hogy miért.

– Nincs munkád, nincsenek szerszámaid! Mi lesz a csecsemővel, ha nem kapsz munkát Winchesterben?

– Nem tudom.

Tomnak nagyon fájt, hogy az asszony ilyen nyersen beszélt vele.

– Mit tehetnék, nem élhetek úgy, mint te. Nem tudok kővel vadkacsára vadászni, kőműves vagyok.

– Itt hagyhatod a csecsemőt – mondta az asszony.

– Itt hagyjam? Amikor éppen megtaláltam? – Mintha villámcsapás érte volna a férfit.

– Akkor biztos lehetsz benne, hogy melegben van, és enni kap. Nem kellene örökösen magaddal vinni, miközben munkát keresel, s ha végül is találsz munkahelyet, visszajöhetsz ide, hogy magadhoz vegyed a kicsit.

Tom ösztönei tiltakoztak az elképzelés ellen.

– Nem tudom. Mit gondolnak vajon rólam a barátok, hogy itt hagytam a gyerekemet?

– Hiszen már tudják, hogy elhagytad – mondta az asszony türelmetlenül. – Az a kérdés, hogy most vallod-e be, vagy csak később.

– Tudják a szerzetesek, hogyan kell bánni egy csecsemővel?

– Annyit mindenesetre tudnak, mint te.

– Azt kétlem.

– Mindenesetre azt kitalálták, hogyan kell táplálni egy újszülöttet, aki csak szopni tud.

Tom kezdte belátni, hogy az asszonynak igaza van. Bármennyire vágyott is rá, hogy a kis csomagot a karjaiban tartsa, nem lehetett tagadni, hogy a szerzetesek jobban tudnak gondoskodni a kicsiről, mint ő. Neki nincsen ennivalója, nincsen pénze, s még csak biztos kilátása se, hogy kap munkát.

– Megint elhagyni – mondta szomorúan. – De azt hiszem, kénytelen vagyok rá. – Felállt, de a helyén maradt, s messziről bámulta a pap ölében fekvő kis testet. Sötét haja volt, mint Agnesnek. Tom nem tudott elszakadni a látványtól.

A tisztás túlsó végén nagy csapat szerzetes jelent meg, tizenöten vagy húszan is lehettek, baltákat, fűrészeket hoztak, félő volt, hogy meglátják Tomot és Ellent. Ismét lebuktak a bozótosba. Tom így nem láthatta a kisgyermeket.

A bokrok között bujkálva visszalopództak az útra, s ott rohanni kezdtek. Három-négyszáz yardot tettek meg rohanva, egymás kezét fogva. Tom teljesen kimerült. Most már biztos távolságban voltak. Letértek az útról, s találtak maguknak egy helyet, ahol senki nem láthatta őket.

Leültek egy napfény pásztázta füves halomra. Tom nézte Ellent. A hátán feküdt, gyorsan lélegzett, arca kipirult, és mosolygott rá. Nyakánál lecsúszott a ruha, kibukkant az egyik melle. Tomot hirtelen kényszerítő vágy fogta el, hogy újra lássa őt teljesen meztelenül, és a kívánság sokkal erősebb volt, mint a bűntudata. Föléje hajolt, hogy megcsókolja, aztán visszatartotta magát, mert olyan jólesett nézni a szépségét. S ekkor Tom megszólalt, minden előzetes gondolkodás nélkül, s a szaván maga is meglepődött.

– Ellen, akarsz a feleségem lenni?

2

Peter Wareham született bajkeverő volt.

Kingsbridge anyakolostorából helyezték át a kis erdei rendházba, s könnyen rá lehetett jönni, miért akart megszabadulni tőle Kingsbridge apátja. A magas, terjedelmes férfiú a húszas évei végét taposta, remek esze és gunyoros modora volt, s állandó jelleggel füstölgött a jogos felháborodástól. Amikor először megérkezett, és a mezőn kezdett dolgozni, hatalmas iramot diktált, és a többieket lustasággal vádolta. A legnagyobb meglepetésére azonban a szerzetesek többsége képes volt rá, hogy vele tartson, s végül is a fiatalabbak jól kifárasztották. Így hát kénytelen volt a lustaság helyett másik bűnt keresni, s a falánkságot választotta.

Azzal kezdte, hogy csak a kenyere felét ette meg, és nem fogadott el húst. A nap folyamán folyóvizet ivott, kiöntötte a sörét, és visszautasította a bort. Megdorgált egy fiatal szerzetest, aki kért még a zabkásából, és megríkatott egy fiút, aki tréfából megitta egy társának a borát.

A szerzeteseken nem sok nyoma látszott a falánkságnak, gondolta Philip prior, amikor ebédidőben visszajöttek a dombtetőről a kolostorba. A fiatalabbak soványak és izmosak voltak, az öregebbek napbarnítottak és inasak. A sápadt, lágy kövérség, ami abból ered, ha valaki túl sokat eszik és semmit nem dolgozik, egyikükre sem volt jellemző. Philip úgy tartotta helyesnek, ha minden szerzetes sovány. A kövér barátok provokálják a szegényeket, hogy irigyeljék és gyűlöljék Isten szolgáit.

Jellemző módon Peter vádaskodását gyónásnak álcázta.

– Vétkes vagyok, a falánkság bűnébe estem – kezdte ezen a reggelen, amikor a kivágott fatörzseken ülve reggeliztek, rozskenyeret ettek, és sört ittak. – Megszegtem Szent Benedek Reguláját, mely szerint a szerzeteseknek nem szabad húst enniük, sem bort inniuk. – Körülnézett a többieken, fejét büszkén felszegte, szemei önelégülten csillogtak, tekintete végül is Philipen pihent meg: – És itt mindenki vétkes ugyanebben a bűnben – fejezte be.

Philip nagyon sajnálta, hogy Peter ilyen. El volt szánva Isten művét szolgálni, éles esze volt, és nagy erővel hajtotta végre a célkitűzéseit. De úgy látszik, kényszerítő szükségét érezte, hogy különlegességével kitűnjön, s a többiek mindig felfigyeljenek rá, s ez arra ösztönözte Petert, hogy jeleneteket rendezzen. Nagyon kellemetlen ember volt, de Philip ugyanúgy szerette, mint a többi barátot. Philip tudta, hogy a fennhéjázás és a megvetés zavart lelket rejt, aki valójában nem hiszi el, hogy valaki képes lenne szeretni őt.

– Most hát itt az alkalom, hogy felidézzük, amit erre vonatkozóan Szent Benedek mondott – javasolta Philip. – Emlékszel, Peter, a szavaira pontosan?

– „A betegek kivételével mindenki tartózkodjon a hústól”, továbbá „A bor egyáltalán nem szerzeteseknek való ital.”

– Majdnem pontos, Peter – mondta Philip. – A szent nem általában húsról beszél, hanem „négylábú állatok húsáról”, és a kivételt nemcsak a betegekre, hanem a gyengékre is vonatkoztatja. És kit tart „gyengének”? Mi itt a mi kis közösségünkben azt valljuk, hogy azoknak az embereknek, akik nehéz mezei munkában fáradozva legyengülnek, szükségük van néha-néha marhahúsra, hogy visszanyerjék az erejüket.

Peter mogorván, csendben hallgatta Philipet, homlokát helytelenítően ráncolta össze, bozontos fekete szemöldökét összehúzta hatalmas görbe orra fölött, arca az elnyomott dac álarca volt. Philip tovább folytatta:

– A borral kapcsolatban a szent azt mondja: „Azt olvassuk, hogy a bor egyáltalán nem szerzeteseknek való ital.” A kifejezés: „mi olvassuk”, arra utal, hogy nem teljesen ért egyet az eltiltással. Azt is mondja, hogy naponta egy pint bor mindenki számára legyen elég. S int bennünket, hogy ne igyunk az elteltségig. Nem világos mindebből, hogy nem várja el a szerzetesektől a teljes megtartóztatást?

– De a szent azt mondja, hogy mindenben „mértékletességet” kell tanúsítani – makacskodott Peter.

– S te azt állítod, hogy mi itt nem vagyunk mértékletesek? – kérdezte Philip.

– Igen, azt – tartott ki Peter.

– „Azoknak, akiket Isten megajándékozott a megtartóztatás adományával, tudniuk kell, hogy el fogják nyerni a jutalmukat” – idézte tovább Philip. Ha úgy érzed, hogy itt túlságosan jó az étel, egyél kevesebbet. De jusson eszedbe, amit a Szent mondott. Idézi Szent Pálnak a Korintusiaknak írt levelét: „Kinek-kinek tulajdon kegyelmi ajándék a vagyon Istentől, egynek így, másnak pedig úgy.”* S azután így szól hozzánk a Szent: „Éppen ezért a másik ember ételének a mennyiségét csak némi kételkedéssel lehet meghatározni.” Kérlek, emlékezz erre, Peter, amikor böjtölsz, és a falánkság bűnéről elmélkedsz.

Ezután visszamentek dolgozni, Peter mártírarccal. Philip tudta, hogy nem hagyja magát könnyen elhallgattatni. A szerzetesek felszenteléskor szegénységi, tisztasági és engedelmességi fogadalmat tesznek, a három közül Peternek az engedelmesség okozott gondot.

Természetesen megvannak az eszközök az engedetlen szerzetesek büntetésére: magánzárka, élelemmegvonás a kenyéren és vízen kívül, ostorozás és végül a kiközösítés és elűzés a rendházból. Philip általában nem habozott, hogy igénybe vegye ezeket a büntetéseket, különösen ha egy szerzetes az ő tekintélyét támadta. Általában kemény fegyelmezőnek tartotta mindenki Philipet. Valójában gyűlölte a büntetéskiszabást – megzavarta a szerzetesi testvériség harmóniáját, és mindenkit boldogtalanná tett. Egyébként Peter esetében a büntetés egyáltalán nem használt volna – csak még büszkébb lenne, még inkább képtelen a megbocsátásra. Philip kereste a módját, hogy megrendszabályozza Petert, és ugyanakkor megszelídítse. Nem látszott könnyű dolognak. De hiszen ha minden könnyen menne, az embernek nem volna szüksége Isten irányító vezetésére!

Elérték az erdei kolostor tisztását, s amint áthaladtak a nyílt térségen, Philip észrevette, hogy John testvér hevesen integet nekik a kecskekarám mellett. Félpennys Johnnynak nevezték el, mert egy kis baj volt a fejében. Philip nem értette, hogy miért ennyire izgatott most. Egy papi ruhát viselő férfi volt vele. Mintha ismerősnek tűnt volna. Philip odasietett hozzá.

A pap alacsony, zömök ember volt, a húszas évei közepén, fekete haja tövig lenyírva, fénylő kék szemeiben élénk intelligencia csillogott. Amikor Philip ránézett, mintha a saját tükörképét látta volna. Megrendülten fedezte fel, hogy a pap nem más, mint Francis, az öccse.

És Francis kezében egy újszülött gyermeket tartott.

Philip nem tudta, mi a meglepőbb, Francis vagy a csecsemő. A szerzetesek mind köréjük sereglettek. Francis felállt, és átadta a kicsit Johnnynak. Philip szeretettel átölelte.

– Mit csinálsz errefelé? – kérdezte kedvesen. – És hogyan került hozzád a csecsemő?

– Majd később elmondom, hogy miért is jöttem. A gyereket az erdőben találtam, teljesen egyedül feküdt egy égő tűzrakás közelében. – Francis itt megállt.

– És azután?… – faggatta Philip.

– Nem tudok semmi többet mondani – vonta a vállát Francis –, mert ez minden, amit tudok. Azt reméltem, hogy tegnap éjjelre már ideérek, de nem sikerült, így hát az éjszakát egy vadász kunyhójában töltöttem. Ma hajnalban jöttem el onnan, egyedül lovagoltam az úton, amikor gyermeksírást hallottam. Egy perc múlva már megláttam a kisbabát. Felvettem és idehoztam. Ez az egész történet.

Philip hitetlenkedve nézte a kis csomagot Johnny karjában. Kinyújtotta próbaképpen a kezét, és felhajtotta a takaró egyik sarkát. Ráncos, rózsaszínű arcocskát látott, kitátott, fogatlan kis szájat és egy kis sötét hajú fejet. Még jobban kitakarta a csomagot, s kicsi, törékeny vállakat, hadonászó karokat, összeszorított kis öklöket látott. A köldökzsinór csonkja még ott lógott a csecsemő köldökén. Ez kissé taszító volt Philipnek. Kíváncsi volt, vajon természetes-e, hogy ilyen legyen. Jól gyógyuló sebnek látszott, amit legjobb békében hagyni. A takarót még lejjebb tolta, s zavarában köhögve megállapította, hogy a csecsemő fiú – újra betakarta. Az egyik novícius hangosan vihogott.

Philip hirtelen tanácstalannak érezte magát. – Mi a csudát csináljak vele? Hogyan etessük?

A csecsemő sírni kezdett, a sírás hangja megremegtette a szívét, mintha egy nagyon kedvelt himnusz szólalt volna meg.

– Éhes – mondta, és kutatni kezdett az emlékezetében, vajon honnan tudja ezt.

– Nem tudjuk táplálni – mondta az egyik szerzetes.

Philip már éppen meg akarta cáfolni, de aztán eszébe jutott, hogy mérföldekre nincs sehol asszonynép.

Johnny azonban már meg is oldotta a problémát. A széken ült, ölében a csecsemő. A kezében egy kendő, egyik csücske megcsavarva, a csücsköt egy tejescsöbörbe mártotta, s amikor a vászon felszívott egy kis folyadékot, a kisbaba szájába dugta. A csecsemő kinyitotta a száját, megszopogatta a kendőt, és lenyelte a tejet.

– Ez nagyon ügyes volt – dicsérte meg a fiút örömmel és meglepődve Philip.

– Már csináltam ilyet, amikor egy anyakecske elpusztult, mielőtt a gidáját még elválasztottuk volna – mondta büszkén.

A szerzetesek odaadóan figyelték, amikor Johnny megismételte az egyszerű műveletet: bemártotta a kendőt a tejbe, és odaadta a kisbabának, hogy megszopja. Amikor a törülköző a csecsemő ajkához ért, néhány barát önkéntelenül kinyitotta a saját száját. Philip élvezettel nézte. Elég lassú módja ez egy kisbaba etetésének, az igaz, de hát a csecsemők táplálása mindenképpen lassú művelet.

Peter Wareham is a csecsemő körüli általános elragadtatás hatása alá került, s egy időre elfeledkezett a kritizálásról, most azonban ismét magához tért:

– Sokkal kisebb gondot okozna megkeresni a gyermek anyját.

– Ezt kétlem – kezdte mondani a véleményét Francis. – A gyermek anyjának feltehetően nincs férje, s bűnbe esett. Azt hiszem, hogy fiatal. Talán sikerült titokban tartania a terhességét. Aztán amikor elérkezett az ideje, kiment az erdőbe, tüzet gyújtott, egyedül megszülte a gyermekét, s azután otthagyva őt a farkasoknak, visszament oda, ahonnan jött. Bizonyára mindent elkövet, hogy ne lehessen megtalálni. – A csecsemő elaludt. Philip ösztönösen elvette Johnnytól a kicsit. Melléhez fogta, a kezével megtámasztotta, és ringatni kezdte.

– Szegényke. Szegény, szegény kicsike.

Hirtelen elöntötte Philipet a vágy, hogy védelmébe vegye a csecsemőt, és gondoskodjon róla. Észrevette, hogy a szerzetesek csodálkoznak a váratlan szeretetmegnyilvánuláson. Soha nem látták őt valakit is becézni, hiszen a szerzetesek számára szigorúan tilos volt a fizikai gyengédség. Nyilvánvalóan nem is tartották őt képesnek rá. Nos, most hát megtudták az igazságot.

Peter Wareham újfent megszólalt:

– A gyermeket Winchesterbe kell vinnünk, és igyekeznünk kell nevelőanyát találni a számára.

Ha ezt másvalaki mondta volna, Philip nem ellenkezett volna olyan gyorsan. Mivel azonban Peter tette a javaslatot, Philip azonnal válaszolt, s az élete nem volt már többé ugyanolyan, mint régen.

– Nem adjuk nevelőanyához – mondta határozottan. – Ez a gyermek Isten ajándéka.

Körülnézett, a szerzetesek tágra nyílt szemekkel bámulták őt, csüngve a szavain.

– Mi magunk fogunk gondoskodni róla – folytatta. – Táplálni fogjuk, tanítani, és rávezetjük Isten útjára. Ha majd felnőtt férfi lesz, ő is szerzetes lesz, és ez az élet visszaadja őt Istennek.

Döbbent csend lett.

– Ez lehetetlen! Szerzetesek nem nevelhetnek fel egy kisgyermeket! – kiáltotta Peter haragosan.

Philip összenézett a testvérével, mindketten elmosolyodtak, közös emlékek támadtak fel bennük. Amikor Philip újfent megszólalt, hangja a múlt terhétől volt súlyos:

– Lehetetlen? Nem, Peter. Éppen ellenkezőleg. Meg vagyok győződve róla, a testvéremmel együtt, hogy lehetséges. Tapasztalatból tudjuk – ugye, Francis?

Philipnek most felmerült az emlékezetéből az a nap, amikor az apja sebesülten hazatért.

Philip látta meg elsőnek, felfelé lovagolt a domboldal kanyargós ösvényén, Észak-Wales hegyes vidékének egyik kis falvacskájába igyekezett. A hatéves Philip, mint máskor, eléje rohant, de most apa nem emelte fel kisfiát, hogy a nyeregbe ültesse, szemközt magával. Lassan lovagolt, előrebukva a nyeregben, jobb kezében tartva a kantárt, s a bal keze élettelenül lógott. Az arca sápadt volt, ruházata vérrel átitatva. Philip kíváncsi és ijedt volt egyszerre, még soha nem tapasztalta, hogy az apja gyengének látszott volna.

– Hívd az anyádat! – szólalt meg.

Amikor bevitték a házba, mama felvágta az ingét. Philip megrémült: a vérnél is jobban megrendítette, hogy az ő takarékos anyja önként tönkretesz egy jó ruhadarabot.

– Most ne törődj velem – mondta apa –, hagyjál engem, és mindenkit vigyél fel a kolostorba, az átkozott angolok mindjárt itt lesznek! – mondta.

A megszokott hangos beszéde mormogássá halkult – amire oda se figyeltek –, s ez is megdöbbentő volt, hiszen apa hangja általában mély volt.

A domb tetején volt egy kolostor és egy templom, de Philip nem értette, hogy miért kell odamenni, mikor nincs is vasárnap. Most mama szólalt meg:

– Ha még több vért veszítesz, soha többé nem tudsz menni sehova.

Gwen nagynéni közbeszólt, hogy riadóztat mindenkit, és kiment. Csak évekkel később, amikor ezekre az eseményekre visszagondolt, tudatosodott Philipben, hogy róla és négyéves öccséről mindenki megfeledkezett, senki sem gondolt rá, hogy a biztonságos kolostorba menekítse őket. Az emberek a saját gyerekeikkel törődtek, és meg voltak róla győződve, hogy Philip és Francis a szüleikkel vannak, de apa belehalt a nagy vérveszteségbe, s anya igyekezett megmenteni őt, s így történt, hogy az angolok elkapták mind a négyüket.

Philip rövid életének addigi tapasztalatai nem készítették fel őt a két fegyveres megjelenésére, azok berúgták az ajtót, és berontottak az egyszobás házba. Más körülmények között nem lettek volna annyira félelemkeltőek, nagydarab, esetlen, fiatal fickók voltak, olyanfélék, akik szívesen csúfolnak öregasszonyokat, zsidókat, és éjféltájt a kocsma előtt verekedésbe keverednek. Philip csak évek múltán, amikor már képes volt tárgyilagosan gondolkodni arról a napról, értette meg, hogy a két fiatal férfit vérszomjas düh kerítette hatalmába. Csatában vettek részt, hallották, amint emberek ordítanak haláltusájukban, látták holtan összeesni a barátaikat, maguk is féltek, szinte az eszüket vesztették. De aztán megnyerték a csatát, és életben maradtak, és most üldözték az ellenségeiket, és semmi más nem tudta kielégíteni őket, csak még több vér, még több halálhörgés, még több seb és még több halál, s ez mind rá volt írva eltorzult arcukra, amint berohantak a házba, mint rókák a tyúkólba.

Nagyon gyorsan mozogtak, Philip azonban örökre megjegyezte minden lépésüket, mintha az események nagyon hosszú idő alatt következtek volna be. Mind a két férfi könnyűfegyverzetet viselt, csak egy rövid páncéling volt rajtuk, és vaspántokkal megerősített bőrsisak a fejükön. Mindkettőjük kivont karddal rontott be. Az egyik csúnya volt, nagy, görbe orra volt és bandzsított, arcán borzalmas, majomszerű grimaszban bukkantak elő vicsorgó fogai. A másik pompázatos szakállt viselt, ami ragacsos volt a vértől, valaki másnak a vérétől, mert rajta nem látszottak sebek. Mind a ketten átkutatták a szobát, anélkül hogy abbahagyták volna a járkálást. Könyörtelen, vizslató szemük elsiklott Philip és Francis fölött, észrevették mamát, és apára összpontosult a figyelmük. Már rá is rohantak, mielőtt bárki megmoccanhatott volna.

A mama éppen apa fölé hajolt, hogy kötést tegyen a bal karjára. Felegyenesedett, s szemében a kilátástalan bátorság lázas csillogásával rátámadt a betolakodókra. Apa is felugrott, és ép kezével a kardja markolatához kapott. Philip nagyot kiáltott rémületében.

A csúf ember a feje fölé emelte a kardját, és már készült lesújtani rá, de aztán félretolta anélkül, hogy leszúrta volna, talán nem akarta kockáztatni, hogy a kardja bennragadjon a testében, amíg apa életben van. Philip mindezt csak évekkel később fejtette meg: a történtek alkalmával egyenesen az anyjához rohant, nem értette, hogy az nem tudja őt többé megvédelmezni. Mama megbotlott és elkábult, s akkor a csúnya ember ismét ráemelte a kardját. Philip tántorgó anyja kötényébe kapaszkodott, de nem tudott segíteni, hiába nézett az apjára.

Apa kiszabadította kardját a hüvelyéből, felemelte, és védekező mozdulatot tett. A csúnya ember lefelé sújtott, a két penge összecsapott, s csengő hangot adtak, akár egy harang. Mint minden kisfiú, Philip azt hitte, hogy az apja legyőzhetetlen, s ebben a pillanatban tanulta meg, hogy mi az igazság. Apa gyenge volt az elszenvedett vérveszteségtől. Amikor a két fegyver összecsapott, az övé kiesett a kezéből. A támadó felemelte a kardját, éppen csak egy kicsit, és ismét gyorsan lesújtott. Az ütés apa nyakát érte, ahol a vastag izom kinő a széles vállból. Philip felsikoltott, amikor látta, hogy az éles penge belevág apja testébe. A csúnya férfi kissé hátrahúzta a karját, és a kardja hegyét apa hasába szúrta.

Megbénulva a félelemtől, Philip felnézett az anyjára. Szemük találkozott, amikor a másik férfi, a szakállas, leszúrta az asszonyt. Leesett a földre Philip mellé, fejsebéből ömlött a vér. A szakállas fogást változtatott a kardján, két kézzel fogta, hegyével lefelé, azután olyan magasra emelte, mintha egy férfi saját magát akarná leszúrni, és keményen lesújtott. A kard hegye behatolt mama mellkasába, borzalmas recsegéssel törtek össze a csontjai. A penge mélyen behatolt testébe, olyan mélyen (Philip megjegyezte, noha hisztérikus vakfélelem gyötörte), hogy a hátán jött ki, és a szó szoros értelmében a földhöz szögezte őt.

Philip megint az apjára nézett vadul. Látta, amint belezuhan a csúnya ember kardjába, és hatalmas vérsugár fröccsen ki az oldalából. Támadója hátralépett, nagyot rántva a kardján, hogy kiszabadítsa. Apa tántorogva lépett egyet feléje. A csúnya férfi dühében hatalmasat kiáltott, és megcsavarta kardját apa hasában, ezúttal sikerült kiszabadítani apa testéből. Apa a földre zuhant, keze ráesett a nyitott hasára, mintha be akarná takarni a tátongó sebet. Philip mindig azt képzelte, hogy az ember belseje többé-kevésbé szilárd, most meglepték és undorították az apjából kitüremlő csúnya tekervények és különböző szervek. A támadó magasra emelte apa teste fölött a kardját, hegyével lefelé, s ugyanúgy, mint a szakállas anyának, ő is megadta a kegyelemdöfést.

A két angol egymásra nézett, és Philip teljesen váratlanul megkönnyebbülést olvasott le az arcukról. Most megfordultak, Philipet és Francist nézték. Az egyik intett, a másik lecsapott. Philip rájött, hogy meg akarják ölni, az öccsével együtt éles kardjukkal összekaszabolják őket, s amikor rájött, hogy ez mennyire fáj, a félelem annyira felzaklatta, hogy úgy érezte, szétreped a feje.

A véres szakállú gyorsan lehajolt, és felkapta Francist az egyik könyökénél fogva. Feltartotta a levegőbe. A kisfiú az anyja után sírt, nem értette, hogy az már halott. A csúnya férfi végre kihúzta a kardját apa testéből, és készen állt, hogy keresztüldöfje Francis szívét.

A szúrásra nem került sor. Parancsoló hang harsogott, és a két férfi megdermedt. A visítás is abbamaradt. Philip rájött, hogy ő visított. Az ajtó felé nézett, és meglátta Peter apátot otthon szőtt köntösében, szemében Isten haragja, kezében, mint egy kardot, fakeresztet tartott.

Philip később rémálmaiban gyakran újra átélte azt a napot, s verejtékben úszva, sikoltozva ébredt fel a sötétben, de mindig meg tudta magát nyugtatni, és sikerült ellazulva újra elaludnia, amikor eszébe jutott ez az utolsó kép: a fegyvertelen férfi a kereszttel.

Peter apát beszélt, Philip nem tudta, milyen nyelven – természetesen angolul –, de a két férfi elszégyellte magát, s a szakállas óvatosan letette Francist. Az apát még mindig beszélt, otthonosan le-fel járkálva a helyiségben. A fegyveresek hátráltak, mintha félnének tőle – ők karddal, fegyverzetben a gyapjúruhás férfitól a kereszttel. Az megvetően hátat fordított nekik, és Philiphez fordult. Tárgyilagos hangon megkérdezte:

– Mi a neved?

– Philip.

– Ó, igen, már emlékszem. És a testvéredé?

– Francis.

– Jól van. Ő itt a mamád? – kérdezte a földön fekvő vérző testekre nézve.

– Igen – válaszolta Philip, s rémülettel mutatott apja megcsonkított testére –, ő meg az apám.

– Tudom – válaszolt csitító hangon a szerzetes. – Ne sikítozz most már, felelj a kérdéseimre. Megérted, hogy halottak?

– Nem tudom – válaszolta a gyerek kétségbeesetten, azt tudta, mit jelent, ha állatok meghalnak, de hogyan történhet ez mamával és apával?

– Olyan, mintha aludnának.

– De hiszen nyitva van a szemük! – ordított megint Philip.

– Hagyd ezt abba, jobban tennéd, ha lezárnád őket!

– Igen – mondta Philip. Úgy érezte, hogy ez megold valamit.

Peter apát kézen fogta Philipet és Francist, odavezette őket apjuk testéhez. Letérdelt, s kezébe vette Philip jobb kezét.

– Megmutatom neked – mondta.

Végighúzta Philip kezét apja arcán, de Philip most hirtelen megijedt apja érintésétől, olyan különös volt a teste, sápadt, elernyedt, csúnya sebekkel borítva. Elhúzta a kezét. Ijedten nézett Peter apátra – neki mindenki engedelmeskedni szokott –, de az apát nem haragudott rá.

– Gyere – mondta kedvesen, és újra megfogta Philip kezét.

Philip most már nem ellenkezett. A gyermek mutatóujját saját ujjai közé fogva végigsimította vele apja szemhéját, hogy elfedjék a félelmesen meredő szemgolyót. Az apát most elengedte Philip kezét.

– Csukd le a másik szemét is.

Philip most már segítség nélkül, egyedül megérintette apja szemhéját, és lecsukta. Jobban érezte magát.

– Mama szemét is lecsukjuk? – kérdezte az apát.

– Igen.

Letérdeltek a holttest elé. Az apát ruhája ujjával letörölte a vért az arcáról.

– És Francis? – kérdezte Philip.

– Talán ő is segítsen.

– Tedd, amit én, Francis! – szólította fel öccsét Philip. – Csukd le mama szemét, ahogyan én apa szemét lecsuktam, akkor tud majd aludni.

– Alszanak? – kérdezte Francis.

– Nem, de olyan, mintha aludnának – mondta Philip ellentmondást nem tűrően –, azért fontos, hogy be legyen csukva a szemük.

– Akkor jó – Francis vonakodás nélkül kinyújtotta pufók kis kezét, és gondosan lecsukta anyja szemét.

Az apát felkapta a gyerekeket, mindegyik karjába egyet, s egy pillantást sem vetve a fegyveresekre, kivitte őket a házból, és meg sem állt velük, míg fel nem értek a meredek domboldalon a kolostor biztos menedékébe.

A kolostor konyhájában adott nekik enni, majd segíteniük kellett a szerzetesek vacsorájának az elkészítésében, nehogy tétlenül belefeledkezzenek a gondolataikba. Másnap Peter apát magával vitte őket, és megmutatta nekik szüleik testét, most már szépen megmosva, felöltöztetve, sebeik megtisztítva, részben elfedve, egymás mellé helyezett koporsókban feküdtek a templomhajóban. Több rokonuk holtteste is ott volt még, nem sikerült minden falubelinek idejében a kolostorba menekülni a megszálló sereg elől. Peter apát elvitte őket a gyásszertartásra is, azt akarta, lássák, amint a koporsókat leeresztik a közös sírba. Amikor Philip sírt, Francis is sírva fakadt. Valaki el akarta őket hallgattatni, de Peter apát a védelmükre kelt:

– Csak sírjanak!

Amikor a gyerekek már a szívükkel is felfogták, hogy a szüleik valóban végleg elmentek, és soha többé nem jönnek vissza, akkor az apát elmondta nekik, hogyan képzeli a jövőjüket.

A rokonságukban minden családnak volt halottja, vagy az apát, vagy az anyát ölték meg. Nem volt senki, aki vállalni tudta volna a fiúkat. Két választás adódott. Odaadhatják, sőt eladhatják őket egy gazdálkodónak, aki rabszolgaként dolgoztatja majd őket, amíg elég idősek és elég nagyok nem lesznek ahhoz, hogy elmeneküljenek. Vagy felajánlhatják őket Istennek.

Abban az időben nem volt ritkaság, hogy kisfiúk bekerültek egy kolostorba. Általában tizenegy éves korukban vették be őket, az alsó korhatár öt év volt, ennél fiatalabb gyerekekkel a szerzetesek nem tudtak mit kezdeni. A fiúk néha árván maradtak, vagy csak az egyik szülőjüket veszítették el, vagy a szüleiknek túl sok fiuk volt. Általában a család tekintélyes ajándékot is adott a gyerekkel, egy gazdaságot, egy templomot, esetleg egy egész falut, de nagy szegénység esetén az adomány el is maradhatott. Philip apja azonban hagyott maga után egy szerény gazdaságot a domboldalon, így a fiúk nem szorultak könyörületességre. Peter apát azt javasolta, hogy az apátság vegye át a fiúkat és a gazdaságot, az életben maradt rokonok beleegyeztek, az egyezséget Gwynedd hercege, Gruffyd ap Cynan szentesítette, akit ugyan Henrik király támadó serege ideiglenesen megadásra kényszerített, de nem véglegesen fosztott meg a rangjától.

Az apát jól ismerte ugyan a bánatot, de bármilyen bölcs volt is, nem volt felkészülve mindarra, ami Philippel történt. Egy év is eltelt már, s úgy látszott, hogy a gyerekek szomorúsága is múlóban, mindketten beilleszkedtek a kolostor életrendjébe, s ekkor Philipet valami sajátos, engesztelhetetlen harag szállta meg. A hegyi kolostor közösségének életkörülményei nem voltak olyan rosszak, hogy indokolhatták volna ezt a haragot: volt elegendő élelem, megfelelő ruházat, télen a hálóteremben égett a tűz, és még egy kis szeretet és gyengédség is jutott. A szigorú fegyelem és az unalmas szertartások végül is a rendet és a nyugalmat szolgálták. Philip mégis egyszerre csak úgy kezdett viselkedni, mintha igazságtalanul bebörtönözték volna. Nem engedelmeskedett az előírásoknak, minden lehetséges alkalommal fellázadt a tisztségviselők tekintélye ellen, ételt lopott, tojásokat tört össze, szabadon engedte a lovakat, kigúnyolta a gyengéket, és bántalmazta idősebb társait. Soha nem követett el azonban szentségtörést, és ezért az apát minden egyéb bűnét megbocsátotta. S végül is egyszerűen kinőtte ezt a rossz korszakot. Egy karácsony alkalmával, visszagondolva az elmúlt tizenkét hónapra, megállapította, hogy az egész évben egyetlen éjszakát sem töltött a büntetőcellában.

Arra sem volt semmi magyarázat, hogy miért tért vissza a rendes kerékvágásba. Az a körülmény, hogy egyre jobban érdekelték a tanulmányai, talán segített. A zene matematikaelméleti vonatkozásai elbűvölték, s a latin igeragozás logikája is megelégedéssel töltötte el. Munkát is kapott, a cellariusnak kellett segítenie. A cellarius feladata volt, hogy gondoskodjon a szerzetesek anyagi szükségleteiről, a szandáltól a gabonáig. Ez is felkeltette Philip érdeklődését. Mély vonzalom, valóságos rajongó csodálat fűzte őt John testvérhez, a csinos, izmos, fiatal szerzetes kiváló tanuló volt, s a jámborság, a bölcsesség és kedvesség valóságos megtestesülése. Részben, mivel utánozni szerette volna John testvért, részben a saját hajlamai ösztönzésére, vagy mindkét okból, egyre több vigaszt talált a kötelező napi imádságokban és szertartásokban. S mire ifjúvá serdült, a kolostor szervezeti rendje és a szent harmóniák testét-lelkét áthatották.

Ami a tanulmányokat illeti, Philip és Francis messze előtte járt a velük egykorú fiúknak, valahányat csak ismertek, de azt gondolták, ez csak azért van, mert kolostorban élnek, és intenzívebb oktatásban részesülnek. Egyáltalán nem gondolták ebben az időszakban, hogy kivételesen tehetségesek lennének. S amikor maguk is sokat segítettek a tanítási munkában a kisiskolában, őket pedig az apát oktatta az öreg, tudálékos novíciusmester helyett, azt gondolták, ez csak azért van, mert olyan korán kezdték a tanulást.

Philip, visszagondolva fiatalságára, úgy találta, lázadó korszakának befejezte után egy rövid aranykor következett, egy év vagy talán annál is kevesebb idő telt csak el, s hatalmukba kerítették a testi vágyak. Elkövetkezett a tisztátalan gondolatok, az éjszakai magömlések, a gyóntatójával (aki maga az apát volt) való, félelmesen felkavaró megbeszélések időszaka, a vég nélküli bűnbánó vezeklések, a test sanyargatásának, az ostorozásoknak az ideje.

A testi vágyak kínzásától Philip soha nem szabadult meg teljesen, de végül már nem igazán volt jelentős, s már csak néha-néha zavarta, azon ritka alkalmakkor, ha az esze és a teste nem volt kellően elfoglalva, amiként egy régi seb sajogni kezd nyirkos időben.

Francis kicsit később vívta meg ezt a harcot, s bár ezzel a témával kapcsolatban nem avatta bizalmába Philipet, Philipnek az volt a benyomása, hogy Francis nem harcolt elég keményen a rossz gondolatok ellen, és túlságosan vidáman belenyugodott a vereségeibe. A fő dolog, hogy mégiscsak kivívták lelki békéjüket, felülkerekedett a szerzetesi élet legnagyobb ellenségén, a testi szenvedélyeken.

Philip a cellariussal dolgozott, Francis pedig Peter apát helyettesének, a priornak segített. Amikor a cellarius meghalt, Philip még csak huszonegy éves volt, túl fiatal, mégis ő kapta meg a tisztséget. Amikor Francis betöltötte huszonegyedik évét, az apát javaslatára, kifejezetten az ő számára kialakították az alpriori munkakört. Ez a javaslat azonban válság megérlelődését segítette elő. Francis azt kérte, mentsék fel a felelősség alól, és engedjék el a kolostorból. Papként, a világban kívánta Istent szolgálni.

Philip meglepődött és megrémült. Soha eszébe sem jutott, hogy valamelyikük elhagyhatja a kolostort, s most olyan zavarba jött, mintha azt hozták volna a tudomására, hogy ő a trón örököse. De végül is sok töprengés, kéztördelés és lelkiismeret-vizsgálat után megtörtént az elválás, Francis kiment a világba, s jó idő múltán Gloucester grófjának káplánja lett.

Mielőtt erre sor került volna, Philip nagyon egyszerűnek látta a jövőjét, ha egyáltalán gondolkodott róla: szerzetes lesz, alázatos és engedelmes életet fog élni, öregkorára esetleg apát lesz, igyekszik majd követni Peter apát példáját. Most kíváncsi lett, vajon az Isten nem szánt-e neki valamilyen más rendeltetést. Eszébe jutott a példabeszéd a talentumokról: Isten elvárja, hogy szolgái ne csak megőrizzék, hanem gyarapítsák is az ő királyságát. Kissé remegve ugyan, megosztotta ezeket a gondolatait Peter apáttal, megkockáztatva, hogy az apát felfuvalkodottsággal fogja ezért vádolni. Meglepetésére az apát a következőket válaszolta:

– Csodálkozom, hogy erre ilyen sokára jöttél csak rá. Természetesen valami másra vagy rendeltetve. Egy kolostor árnyékában születtél, hatéves korodban árva lettél, szerzetesek neveltek fel, s huszonegy éves korodban már cellariusnak tettek meg – Isten nem támaszt ennyi nehézséget egy ember formálódása körül, akit csak arra szán, hogy egész életét a kis kolostorban töltse, kopár hegytetőn, a távoli vidéken. Itt nincs elég működési terület a számodra. El kell hagynod ezt a helyet.

Philip meg volt döbbenve, de mielőtt elment volna az apáttól, eszébe jutott egy kérdés, és kibökte:

– Ha ez a kolostor annyira jelentéktelen, Isten miért tett téged ide?

Peter apát mosolygott.

– Talán azért, hogy a gondodat viseljem.

Ezt az évet követően az apát Canterburybe látogatott, hogy tiszteletét tegye a főesperesnél. Amikor visszatért, bejelentette Philipnek:

– Kingsbridge priorjának adtalak.

Philip elcsüggedt. Kingsbridge-ben volt az ország egyik legnagyobb és legfontosabb rendháza, katedrálissal rendelkező kolostor: a temploma katedrális volt, vagyis püspöki székhely, és tulajdonképpen a püspök volt a kolostor apátja, bár a gyakorlatban a prior irányította a szerzeteseket.

– James prior régi barátom – mondta Peter apát Philipnek. – Az utolsó néhány évben sajnos csüggedtség vett erőt rajta, nem tudom, miért. Mindenesetre Kingsbridge-nek friss vérre van szüksége. Jamesnek különösen nagy gondja van az egyik kihelyezett részlegével, egy kicsi rendházzal az erdőben. Nélkülözhetetlenül szüksége van egy alkalmas emberre, aki át tudja venni a rendházat, és visszavezeti a jámborság útjára.

– Tehát én leszek ott a prior? – kérdezte Philip meglepődve.

Az apát bólintott.

– S ha jól gondoltad, hogy Istennek nagy tervei vannak veled, akkor remélhetjük, hogy segíteni fog neked a kis kolostor problémáinak a megoldásában.

– És ha tévedtünk?

– Ide mindig visszajöhetsz, és lehetsz a cellariusom. De nem tévedünk, kedves fiam, meg fogod látni.

Philip könnyes szemmel búcsúzott. Tizenkét évet töltött itt, a szerzetesek jelentették számára a valódi családot. Feltehetően soha nem fogja ezeket a szerzeteseket viszontlátni, s ez nagyon elszomorította őt.

Kingsbridge először megfélemlítette Philipet. A fallal körülvett kolostoregyüttes nagyobb volt, mint sok falu, a katedrális hatalmas, homályos barlang, a priorház egy kisebb palota. De miután hozzászokott a puszta méreteihez, felfedezte ama bizonyos csüggedtség jeleit is, amit Peter apát tapasztalt öreg barátjánál, a priornál. A templom szemmel láthatóan nagyobb javítást igényelt. Az imákat túl gyorsan hadarták el, a csendre vonatkozó előírásokat állandóan megszegték, túl sok volt a szolga, több mint a szerzetes. Philip hamar túljutott a félelmeken, dühös lett. Legszívesebben megragadta volna Jamest, s jól megrázta volna.

Hogy mered ezt tenni? Hogyan merészelsz elkapkodott imádságokat küldeni Istennek? Hogyan engedheted meg a novíciusoknak, hogy kockajátékkal töltsék az időt, s a szerzeteseknek, hogy ölebeket tartsanak? Hogyan engedheted meg magadnak, hogy palotában lakj, és szolgák vegyenek körül, amikor az Isten háza düledezőben van? – Természetesen nem beszélt ezekről a dolgokról. Csak egy rövid és formális megbeszélése volt az apáttal. James prior magas, vékony, görnyedt férfi volt, aki mintha a világ összes gondjának a súlyát a vállán viselné. Azután beszélt Remigiusszal, a prior helyettesével. A beszélgetés elején Philip utalt rá, hogy a kolostor rászorulna bizonyos változtatásokra. Azt várta, hogy a helyettes vezető jó szívvel egyetért vele, de Remigius fölényesen lenézett Philipre, mintha csak azt kérdezné: – Mit képzelsz, ki vagy? – S témát változtatott.

Remigius elmondta, hogy az Erdei Szent János-kolostort három éve alapították, némi földet és vagyont adtak hozzá, s most már önellátónak kellene lennie, gyakorlatilag azonban ellátása még mindig az anyaháztól függött. De más problémák is adódtak: egy diakónus, akinek a kolostorban kellett éjszakáznia, bírálta a szertartások vezetésének a módját. Utazók panaszolták, hogy ezen a környéken szerzetesek kirabolták őket, szóbeszéd járta a tisztátalanság bűnét illetően is… Az a körülmény, hogy Remigius nem tudott vagy nem akart pontos részletekkel szolgálni, szintén azt jelezte, hogy az egész szervezet vezetése tehetetlen. Philip haragtól felindulva távozott. A kolostornak Isten dicsőítését kell szolgálnia. Ha ennek nem tesz eleget, akkor semmit nem tesz. Kingsbridge kolostora a semminél is kevesebbet ért. Szégyent hozott Istenre az ott eluralkodó tunyasággal. De Philip nem tudott semmit tenni érte. A legtöbb, amit remélhetett, hogy megreformálja Kingsbridge egyik kihelyezett részlegét.

Kétnapos lovaglása alatt sokat töprengett a kapott hiányos információkon, és imádságokkal készült fel a megérkezésére. Azt határozta, hogy eleinte tanácsos lesz kedvesen bánni az emberekkel. A priort általában a szerzetesek választják, de egy ilyen kis rendház esetében, amelyik csak a főkolostor kihelyezett részlege, a priort az anyarendház priorja egyszerűen kinevezheti. Philip számára nem volt kötelező a megválasztás, ami azt is jelentette, hogy nem számíthatott a szerzetesek jóindulatára. Óvatosan ki kell tapasztalnia, hogyan haladjon előre. Többet kell megtudnia a kolostor elszomorító problémáiról, mielőtt eldönti, hogyan tudja a legjobb megoldást megtalálni. Ki kell érdemelnie a szerzetesek tiszteletét és bizalmát, különösen a nála idősebbekét s azokét, akik sérelmesnek találhatják az ő idehelyezését. Ha majd körültekintően tájékozódott mindenről, és vezetői tekintélye megszilárdult, akkor hozzákezdhet a határozott cselekvéshez.

De hát nem így történt.

Már sötétedett, amikor a második napon pónilován elérte a tisztás szélét, és megpillantotta új otthonát. Akkoriban egyetlen kőépület volt csupán, a kápolna. (Philip a következő évben építtette a kőből készült új hálótermet.)

A többi faépület nagyon rozoga állapotban volt. Philip ezt nagyon rosszallotta: mindennek, amit a szerzetesek csinálnak, legyen az disznóól vagy katedrális, tartós minőségben kell készülnie. Ahogy jobban körülnézett, mindenütt a gondatlanság további nyilvánvaló jeleit látta, ami már Kingsbridge-ben is felháborította. Nem volt kerítés, a széna kizúdult a csűr ajtaján, s a halastó közvetlen közelében volt a trágyadomb. Érezte, hogy az arca egyre feszültebb lesz az elfojtott szemrehányásoktól, igyekezett nyugtatni magát: szelíden, csak szelíden.

Eleinte senkit nem látott. Ez rendjén is volt, ugyanis éppen a vesperás ideje lévén, a legtöbb barátnak a kápolnában kellett tartózkodnia. Meglegyintette ostorával a póni oldalát, s a tisztáson keresztül egy kunyhóhoz igyekezett, ami istállónak nézett ki. Egy fiatal fiú, szalmával a hajában, tétova arckifejezéssel kidugta a fejét az ajtón, és meglepetten bámult Philipre.

– Mi a neved – kérdezte Philip, majd egy percnyi megfontolás után hozzátette –, fiam?

– Félpennys Johnnynak hívnak a többiek – felelte a legény.

Philip leszállt a lóról, és átadta a kantárszárat a fiúnak.

– Jól van, Félpennys Johnny, lenyergelheted a lovamat.

– Igenis, atyám.

Egy szögre akasztotta a kantárt, és indulni akart.

– Hová mész? – kérdezte Philip élesen.

– Megmondom a testvéreknek, hogy egy idegen érkezett.

– Johnny, neked most az engedelmességet kell gyakorolnod. Nyergeld le a lovamat. Majd én megmondom a testvéreknek, hogy itt vagyok.

– Igen, atyám.

Látszólag megrémülve Johnny a dolgához látott.

Philip körülnézett. A tisztás közepét egy hosszú épület foglalta el, mint valami csarnok. Ez bizonyára a konyha. Elhatározta, hogy megnézi, mi készül vacsorára. A szigorú kolostorokban mindennap csak egy étkezés volt, az ebéd, délidőben. Nyilvánvaló volt, hogy ez nem egy szigorú rendház, a vesperás után bizonyára kerül az asztalra némi könnyű vacsora: kenyér sajttal vagy sózott hal, esetleg fűszerezett árpakása. De ahogy közeledett a konyhához, sülő pecsenye eltéveszthetetlen illatát érezte, s összefutott szájában a nyál. Homlokát összeráncolva megtorpant, aztán bement.

Két szerzetes és egy fiú ült a középen elhelyezett tűzhely körül. Philip megfigyelte, hogy az egyik szerzetes egy korsót adott át a másiknak, aki jót húzott belőle. A fiú egy nyársat forgatott, a nyárson kis malac sült.

Meglepetten néztek föl, amikor Philip belépett a világosságba. Szó nélkül elvette a korsót a szerzetestől, és beleszagolt.

– Miért isztok bort?

– Mert felvidítja a szívemet, kedves idegen. Te is igyál, jól húzd meg! – válaszolt barátságosan a szerzetes.

Nyilvánvalóan nem figyelmeztették őket az új prior érkezésére. Az is nyilvánvaló volt, hogy nem kellett félni annak a következményeitől, ha egy éppen átutazó barát hírét viszi Kingsbridge-be a viselkedésüknek. Philip a legszívesebben összetörte volna a korsót a barát fején, de mély lélegzetet vett, és szelíden szólt:

– A szegény emberek gyerekei éhesen dolgoznak, hogy minket étellel és itallal lássanak el. S mindezt Isten dicsőségére, s nem azért, hogy a mi szívünket felvidítsák. Ma este már nem kaptok több bort – tette hozzá, majd megfordult, és vitte magával a korsót.

Kifelé menet hallotta:

– Kinek képzeled magad?

Nem válaszolt, elég hamar rá fognak jönni. A korsót a konyhán kívül letette a földre. Keresztülment a tisztáson a kápolna irányába. Öklét hol összeszorította, hol kilazította, ellenőrizni akarta a haragját. Ne siesd el a dolgokat – mondta magának. – Légy óvatos. Várd ki az idődet.

Néhány pillanatra megállt a kápolna kis előcsarnokában, nyugtatva magát, aztán lassan kinyitotta a nagy tölgyfa ajtót, és csendesen belépett.

Mintegy tizenkét szerzetes és néhány novícius álldogált a kápolnában, háttal feléje, rendetlen sorokban. Szemben velük a sekrestyés felolvasott egy nyitott könyvből. A szertartás szövegét elsietve mondta, s a szerzetesek felületesen mormogták a válaszokat. Három, egyenetlen hosszúságú gyertya sercegett a piszkos oltárterítőn.

A háttérben két fiatal szerzetes beszélgetett, nem törődve a szertartással, nagyon lelkesen tárgyaltak valamiről. Amikor Philip odaért hozzájuk, az egyik valami mulatságosat mondhatott, a másik hangosan nevetett, túlharsogva a sekrestyés elhadart szavait. Ez már az utolsó csepp volt a pohárban Philip számára, s minden türelem elpárolgott belőle. Torkaszakadtából elkiáltotta magát:

– Csendet!

A nevetést mintha elvágták volna. A sekrestyés abbahagyta az olvasást. A kápolna egyszerre csendes lett, a szerzetesek mind megfordultak, és Philipre bámultak.

Kinyújtotta kezét, s a vihogó szerzetest fülön fogta. Olyan korú lehetett, mint Philip, valamivel magasabb, de hirtelen meglepetésében nem állt ellen, amikor Philip lehúzta a fejét.

– Térdre! – ordította Philip.

Egy percig úgy tűnt, hogy a szerzetes megpróbálja kiszabadítani magát, de jól tudta, hogy hibát követett el, s mint azt Philip feltételezte, a bűntudat csökkentette az ellenállását. Amikor Philip még erősebben megrántotta a fülét, letérdelt.

– Mindnyájan térdeljetek le! – parancsolta Philip.

Valamennyien engedelmességi fogadalmat tettek, s még a botrányos fegyelmezetlenség, amiben éltek a legutóbbi időben, sem tudta kiölni belőlük a hosszú évek megszokását. A szerzeteseknek mintegy a fele és az összes novícius letérdelt.

– Mindnyájan megszegtétek a fogadalmatokat – mondta Philip megvetően. – Mindenki istenkáromló közületek.

Körülnézett, hogy lássa a tekintetüket.

– Most megkezdhetitek a vezeklést – mondta végül. Lassan, egymás után mindenki térdre ereszkedett, már csak a sekrestyés maradt állva. Testes, álmos szemű ember volt, talán húsz évvel idősebb Philipnél. Philip elindult feléje, kikerülve a térdepelő szerzeteseket.

– Add ide nekem a könyvet! – szólította fel.

A sekrestyés dacosan nézett Philipre, és nem szólt semmit.

Philip kinyújtotta a kezét, és gyengén megérintette a vaskos kötetet. A sekrestyés erősebben szorította magához. Philip habozott. Philip két napon keresztül győzködte magát, hogy legyen óvatos, és csak lassan intézkedjen, s íme, itt van, lábán még az út pora, s máris mindent kockáztatva összeakaszkodott egy emberrel, akiről semmit nem tud.

– Add ide a könyvet, és térdelj le! – ismételte.

Gúnyos mosoly jelent meg a sekrestyés arcán.

– Ki vagy te? – kérdezte.

Philip ismét habozni kezdett. Az nyilvánvaló volt a ruhája és a hajviselete alapján, hogy ő is egy szerzetes. A viselkedéséből mindnyájan gyaníthatták, hogy hatalmi helyzetben van, de azt még nem tudhatták, hogy a rangja a sekrestyés fölé helyezi-e. Csak azt mondhatta volna: Én vagyok az új priorotok – de ezt nem akarta. Nagyon fontosnak tűnt a számára, hogy pusztán az erkölcsi tekintélye révén kerekedjen felül.

A sekrestyés megérezte az elbizonytalanodását, és ezt kihasználta.

– Mondd meg nekünk, kérlek – szólította fel gunyoros udvariassággal –, ki az, aki térdre parancsol bennünket az Ő jelenlétében?

Philip azonnal felhagyott a habozással, arra gondolva, hogy ha Isten vele van, nincs mitől félnie. Mély lélegzetet vett, s harsogó szavai a kövezett padlótól a mennyezet boltozatáig visszhangoztak:

– Isten parancsolja nektek, hogy letérdeljetek az ő jelenlétében! – mennydörögte.

A sekrestyés valamicskével kevésbé magabiztosnak látszott. Philip megragadta az alkalmat, és hirtelen elkapta a könyvet. A sekrestyés, most minden tekintélyét elveszítve, végül is némi vonakodással letérdelt.

Philip megkönnyebbülve végighordozta tekintetét a szerzeteseken, és megszólalt:

– Én vagyok az új priorotok.

A szerzeteseknek mindaddig térdelniük kellett, míg Philip befejezte a szertartást. Hosszú ideig tartott, mert újra és újra elismételtette velük a válaszokat, amíg csak nem sikerült tökéletesen együtt mondaniuk. Azután csendben kivezette őket a kápolnából, keresztül a tisztáson, a refektóriumba. A sült malacot visszaküldte a konyhába, kenyeret és gyenge sört rendelt, s egy szerzetest kijelölt, hogy hangosan felolvasson, amíg az étkezés tart. Mihelyt befejezték, még mindig csendben a hálóterembe vezette őket.

Megparancsolta, hogy a különálló priorházból hozzák el az ágyneműjét, ugyanabban a helyiségben akart aludni, mint a szerzetesek. Ez volt a legegyszerűbb és leghatásosabb módja, hogy kivédje a tisztátalanság bűnét.

Az első éjjelen egyáltalán nem aludt, egy gyertya világa mellett üldögélt, csendben imádkozott, míg el nem jött az éjfél, és fel kellett ébreszteni a szerzeteseket a matutinumra. Ezt a szertartást gyorsan befejezte, lássák a szerzetesek, hogy nem teljesen könyörtelen. Visszatértek ágyaikba, de Philip továbbra sem aludt. Hajnalban, mielőtt még a többiek felébredtek volna, kiment körülnézni és átgondolni az előtte álló napot. Egy darab földet csak nemrég hasítottak ki az erdőből, s az irtás közepén még ott éktelenkedett egy hatalmas fatönk, egy óriási tölgyfa maradványa. Támadt egy ötlete.

Az első istentisztelet és a reggeli után kötelekkel és fejszékkel felszerelkezve mindnyájukat kivitte az irtásra. A reggelt azzal töltötték, hogy kiszedték a gigantikus csonkot, a társaság fele kötéllel húzta, a másik fele a fejszékkel ment neki hangos együttes hórukkolások közepette. Amikor végül kint volt a fatönk, Philip mindnyájuknak adott sört, kenyeret és egy szelet malacpecsenyét, amit tegnap vacsorára eltiltott tőlük.

Még nem jutott a problémák végére, de ez már a megoldás kezdete volt. Kezdettől fogva úgy döntött, hogy a kenyérgabonán és a templomi gyertyákon kívül semmit sem fogad el az anyaháztól. Tudván, hogy csak akkor ehetnek húst, ha nevelnek maguknak állatokat, vagy vadakat ejtenek el, a szerzetesekből gondos lábasjószág-tenyésztők és madarászok lettek, s míg azelőtt a szertartást jó munkakerülési alkalomnak tekintették, most örültek, ha Philip rövidebbre fogta a kápolnában töltött időt, és hosszabb ideig lehettek a földeken.

Két év múltán önellátók lettek, s még további két év után ők látták el Kingsbridge apátságát hússal, vadpecsenyével, kecskesajttal, ami különleges, ínyenc csemegének számított. A kis kolostor virágzott, a szertartások feddhetetlenül zajlottak le, a szerzetesek egészségesek és boldogok voltak.

Philip elégedett lehetett volna, de az anyaházban, a kingsbridge-i kolostorban egyre siralmasabb állapotok uralkodtak.

A királyság egyik vezető vallási központja lehetett volna, pezsgő tevékenység színhelye. Könyvtárát külföldi tudósoknak kellene látogatni, priorjához tanácsért folyamodhatnának a környék nagyurai. Az ereklyékhez a környező vidékről zarándokok sokaságának kellene áradnia, s a kolostor vendégszeretetét a nemességnek kellene igénybe vennie. Jótékonyságának hírét ismerhetnék a környék szegényei. A templom összeomlóban, a szerzetesi épületek fele üres, és a prior uzsorások adósa. Philip évenként legalább egyszer elment Kingsbridge-be, s valahányszor visszajött, forrt benne a harag, amiért a vagyon, amelyet odaadó hívek adománya alapozott meg, és tehetséges szerzetesek munkája gyarapított, most ilyen gondatlanul elherdálódik, mint a tékozló fiú öröksége.

A problémák egy része a kolostor helyzetéből adódott. Kingsbridge egy kis falu volt egy mellékúton, amely nem vezetett sehová. Az első Vilmos király idejétől kezdődően – őt hívták Hódító Vilmosnak vagy Fattyúnak, attól füg-gően, hogy ki beszélt róla – a legtöbb katedrálist áthelyezték egy nagyvárosba, de Kingsbridge megmenekült ettől a felforgatástól. Bár Philip véleménye szerint ez nem volt legyőzhetetlen probléma, egy tevékeny kolostor egy katedrális-templommal, az maga egy egész város.

Az igazi problémát James prior letargiája okozta.

Ha petyhüdt kéz irányítja a kormánykereket, a hajó ide-oda imbolyog, ahogy a véletlen hozza, és nem jut el sehová.

S Philip legnagyobb keserűségére Kingsbridge apátsága tovább fog hanyatlani, amíg James prior él.

A csecsemőt tiszta vászonba bugyolálták, és egy nagy kenyérkosárba fektették bölcső helyett. Kis hasa teli kecsketejjel, hamar elaludt. Philip Johnnyra bízta a kicsit, mert ha némileg féleszűnek tartották is, nagyon kifinomult érzéke volt a kicsi és törékeny élőlényekhez.

Philipet nagyon izgatta, hogy vajon mi hozta Francist az erdei kolostorba. Ebéd közben elejtett némi célzásokat, de Francis nem válaszolt, Philipnek el kellett nyomni a kíváncsiságát.

Ebéd után az elmélkedés ideje volt. Itt ugyan nem volt kerengő, de a szerzetesek beülhettek a kápolna előcsarnokába, és ott olvashattak, vagy le-fel sétálhattak a tisztáson. Időről időre bemehettek melegedni a konyhába a tűzhely mellé. Philip és Francis a tisztás szélén sétálgatott szorosan egymás mellett, ahogy annak idején gyakran sétáltak együtt a walesi kolostor kerengőjén. Francis elkezdte:

– Henrik király mindig úgy kezelte az egyházat, mint királysága alárendelt részét. Parancsokat adott püspököknek, adókat vetett ki, és megakadályozta a pápa hatalmának közvetlen gyakorlását.

– Tudom – mondta Philip. – S most mi van?

– Henrik király halott.

Philip abbahagyta a járkálást, erre nem számított.

– Vadászlakában érte utol a halál Lyons-la-Foret-ben, Normandiában, kedvenc ételének, egy tál orsóhalnak az elfogyasztása után.

– Mikor?

– Ma van az év első napja, tehát pontosan egy hónappal ezelőtt történt.

Philip nagyon meg volt döbbenve. Születése óta mindig Henrik volt a király. Soha nem élte át egy király halálát, de tudta, hogy ez zűrzavart vonhat maga után, esetleg háborút.

– Mi történik most? – kérdezte aggódva.

– A probléma az, hogy a király gyermekét évekkel ezelőtt megölték a tengeren, emlékezhetsz rá.

Philip jól emlékezett rá. Tizenkét éves volt. Ez volt az első országos jelentőségű esemény, amely gyermeki tudatát foglalkoztatta, és felhívta a figyelmét a kolostor falain kívüli világra. A király fia egy hajótörés alkalmával halt meg, amikor a White Shipnek nevezett vitorlás Cherbourg-nál elsüllyedt. Peter apát, aki Philipnek mindezt elmondta, nagyon aggódott, hogy a trónörökös halála háborút és anarchiát von maga után: de Henrik király erősen fogta a gyeplőt, Philip és Francis számára az élet változatlanul folyt tovább.

– A királynak természetesen még sok gyereke van – folytatta Francis. – Legalább húsz, köztük az én uram, Gloucester grófja, Robert, de mint tudod, valamennyien fattyúk. Óriási nemzőképessége ellenére csupán még egy törvényes gyereke volt, egy lány, Matild. Fattyú nem örökölheti a trónt, de egy asszony legalább olyan rossz.

– Henrik nem jelölte ki az örökösét? – kérdezte Philip.

– De igen, Matildot választotta. Matildnak van egy fia, akit szintén Henriknek hívnak. Az öreg király leghőbb kívánsága az volt, hogy az unokája örökölje a trónt. De a fiú még nincs hároméves. A király megeskette a bárókat, hogy hűségesek lesznek Matildhoz.

Philip össze volt zavarodva.

– Ha a király Matildot tette meg örökösének, s ha a bárók már hűséget esküdtek Matildnak… akkor mi a probléma?

– Az élet soha nem olyan egyszerű. Matild férjhez ment Anjou Geoffreyhoz. Anjou és Normandia nemzedékek óta vetélkednek egymással. A mi normann főuraink gyűlölik az Anjoukat. Őszintén mondjuk meg, az öreg király túlságosan optimista volt, amikor azt várta, hogy az angol és normann bárók gyülekezete – eskü ide, eskü oda – belenyugszik majd abba, hogy egy Anjou vegye át az uralmat Anglia és Normandia felett.

Philipet meglepte öccse tájékozottsága és az a tiszteletlenség, ahogyan az ország legfontosabb emberéről beszélt.

– Honnan tudod mindezt?

– A bárók Le Neubourg-ban gyülekeztek, hogy eldöntsék, mit kell tenniük. Felesleges talán mondanom, hogy az én lordom, Robert gróf is ott volt, s én vele mentem, hogy megírjam a leveleit.

Philip kutató szemekkel nézte öccsét. Milyen más is az ő élete, gondolta magában. Aztán eszébe jutott valami.

– Robert gróf, ugye, az öreg király legidősebb fia?

– Igen, és nagyon becsvágyó, de tudomásul veszi azt az elfogadott nézetet, hogy a fattyúk hódítással szerzik meg a királyságukat, és nem örökléssel.

– Ki van még?

– Henrik királynak három unokaöccse volt, a nővére fiai. A legöregebb Theobald Blois-ból. Azután ott van Stephen, őt nagyon szerette az öreg király, kiterjedt birtokokat adományozott neki itt, Angliában, s a család legifjabb tagja, Henry, akit ismerhetsz mint Winchester püspökét. A bárók a legidősebbet, Theobaldot kedvelik a hagyományt követve, ezt a tradíciót nyilván te is tökéletesen ésszerűnek tartod.

Francis Philipre nézett, és gúnyosan mosolygott.

– Tökéletesen ésszerű – mosolygott Philip. – Akkor hát Theobald az új királyunk?

Francis tagadóan rázta a fejét.

– Ő azt képzelte, de nekünk, fiatalabb testvéreknek is megvan a módszerünk, hogyan toljuk magunkat előtérbe. S mialatt Theobald kegyesen fogadta a bárók hódolatát, Stephen átkelt a Csatornán Angliába, Winchesterbe rohant, és legkisebb testvére, a püspök segítségével elfoglalta a várat és – ami mindennél fontosabb – a királyi kincstárat.

Philip már-már kimondta: Akkor hát István az új uralkodónk. De nyelvébe harapott: ugyanezt mondta már Matildról és Theobaldról is, és mind a két ízben tévedett. Francis folytatta:

– Istvánnak még egyvalamire van szüksége ahhoz, hogy a győzelme teljes legyen: az egyház támogatására. Mert mindaddig, amíg az érsek meg nem koronázza a westminsteri székesegyházban, nem lesz valóban király.

– De ez bizonyára könnyen fog menni – vetette közbe Philip. – István bátyja, Henry az ország egyik legfontosabb papja, Winchester püspöke, Glastonbury apátja, gazdag, mint Salamon, és majdnem olyan hatalmas, mint a canterburyi érsek. És ha Henry püspöknek nem állna szándékában támogatni őt, miért segítette volna Winchester elfoglalásában?

Francis helyeslően bólintott.

– El kell ismerni, hogy Henry püspök ragyogóan manőverezett a válság idején. Látni fogod, hogy nem testvéri szeretetből állt István pártjára. Az előbb emlékeztettelek rá, hogy az öreg Henrik király királysága részének tekintette az egyházat. Henry püspök biztosítani akarja, hogy új királyunk, akárki lesz az, jobban bánjon az egyházzal. Mielőtt garantálta volna a támogatását, Henry ünnepélyesen megeskettette Istvánt, hogy érintetlenül hagyja az egyház jogait és kiváltságait.

Philipre mindez mély benyomást tett. István kapcsolata az egyházzal eldöntetett hát, mindjárt uralkodása kezdetén. De talán a precedens még fontosabb volt. Az egyháznak kellett eddig is a királyt megkoronázni, de eddig nem volt joga feltételeket szabni. Talán olyan idő fog bekövetkezni, amikor a királynak hatalomra kerülése előtt meg kell vívnia harcát az egyházzal.

– Ez sokat jelenthet számunkra – mondta Philip.

– Természetesen István megszegheti az ígéreteit. De azért teljesen igazad van – helyeselt Francis –, nem lehet többé olyan könyörtelen, mint Henrik volt. Más veszély is fenyeget azonban. Két bárót jogaiban erősen sértett az, amit István tett. Az egyik Bartholomew gróf Shiringből.

– Ismerem. Egynapi járóföldre van innen. Bartholomew grófot ájtatos embernek ismerik.

– Lehet, hogy az, amit én tudok róla, hogy öntelt és makacs nagyúr, nem fogja megtagadni Matildnak tett hűségesküjét.

– S ki a másik elégedetlen báró?

– Az én uram, Robert Gloucester. Mondtam neked, nagyon becsvágyó. Gyötri őt a gondolat, ha törvényes fia lenne a meghaltnak, most ő lenne a király. Féltestvérét, Matildot akarja a trónon látni, azt reméli, Matild annyira rá lesz szorulva bátyja támogatására és tanácsaira, hogy ténylegesen ő lesz a király.

– És tenni is készül valamit ennek érdekében?

– Attól félek, hogy igen. – Francis lehalkította a hangját, bár senki nem volt a közelben. – Robert és Bartholomew Matilddal, valamint annak férjével együtt összeesküvést terveznek. Istvánt le akarják taszítani a trónról, hogy Matildot tegyék meg királynőnek.

Philip abbahagyta a járkálást.

– Ez semmivé tenné mindazt, amit Winchester püspöke elért! – Megragadta testvére karját. – De hát Francis!… – kiáltotta izgatottan.

– Tudom, hogy mire gondolsz. Ha Robert gróf megtudná, hogy én ezt elmondtam neked, felakasztatna. Teljesen megbízik bennem. De én mindenekelőtt az egyházhoz vagyok hű, ez a kötelességem.

– Mit tudsz tenni?

– Azt gondoltam, hogy kihallgatást kérek az új királytól, és mindent elmondok neki. A két lázadó gróf tagadni fog, s engem árulásért felakasztanak majd, de a lázadás meghiúsul, s én az égbe jutok.

– Azt tanultuk, hogy hiú dolog önkéntesen keresni a mártíromságot – tiltakozott Philip a fejét rázva.

– S azt hiszem, Isten több munkát szánt nekem itt a földön. Bizalmi állásom van egy előkelő báró udvarában, s ha ott maradok, s kemény munkával megszolgálom az előmenetelemet, nagyon sokat tehetek az egyház érdekeinek az érvényesítéséért.

– Van valami más lehetőség…?

– Azért vagyok itt – nézett Francis jelentőségteljesen Philipre.

Philip megborzongott a félelemtől. Francis őt is bele akarja vonni a dologba, minden bizonnyal, máskülönben miért tárta volna fel előtte ezt a borzalmas titkot.

– Én nem fedhetem fel a lázadást, de te igen – közölte Francis.

– Jézus Krisztusra és az összes szentre kérlek, hagyjál ki engem.

– Ha az összeesküvést itt délen leplezik le, semmi gyanú nem illetheti a Gloucester-házat. Senki nem tudja, hogy itt vagyok, és senki nem tudja, hogy a testvérem vagy. Kitalálhatsz néhány hihető magyarázatot arra vonatkozóan, hogy honnan szereztél tudomást róla: láthattál gyülekező fegyvereseket, előfordulhatott, hogy valaki Bartholomew gróf házából fedte fel az összeesküvést, meggyónva bűneit egy papnak, aki jó ismerősöd.