ALBERTO PELLAI – BARBARA TAMBORINI

HOGYAN ÉRTSÜNK SZÓT KAMASZODÓ GYERMEKÜNKKEL

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe: L’età dello tsunami

– Come sopravvivere a un figlio pre-adolescente?

World copyright © 2017 DeA Planeta Libri S.r.l

www.deaplanetalibri.it

Szöveg: Alberto Pellai, Barbara Tamborini

Fordította: Weltler Ildikó

Borítóterv: Hitka Viktória

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Weltler Ildikó, 2020

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-156-5 (epub)

ISBN 978-963-603-157-2 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Török Ágnes

Szerkesztő: Kamarás-Vida Krisztina

Tördelés, nyomdai előkészítés: Nagy László

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Tartalom

Bevezetés

A könyv felépítése

Minden kiskamasz egyedi

Megjegyzés külön élő szülőknek

1. fejezet Új kihívások korszaka

Ki a kiskamasz?

Sok kérdés, kevés válasz

Kihívások egy kiskamasz (és szülei) életében

Jaj, de fárasztó!

Tőlem függ!

Segíteni otthon: valóság vagy vágyálom?

Mit szeretek csinálni?

Barátok iránti vágy

Egy vállalkozás főszereplői

Elfogadhatóan nézek ki?

És én mit gondolok?

Belezúgtam valakibe

Én nem az apám és az anyám vagyok

Ajánlott film: Az első igazi nyár

2. fejezet Egy kiskamasz elméjében

Folyamatosan fejlődő agy

Izgalmas élmények nyomában

A kockázat élménye erősebb a veszélyérzetnél

Tévhitek

A vetés ideje

Az újdonságkeresés

A barátok – ugródeszka a világ felé

Forrongó érzelmek

Kreatív felfedezések

Nevessünk rajta!

A fiúk és a lányok eltérő stratégiái

Ahova ő nem jut el… oda eljutunk mi

Amikor a baj már megtörtént

Tizenkét dolog, amelyet tudnunk kell a kiskamaszok agyáról

Ajánlott film: Állj mellém!

3. fejezet Milyen szülők vagyunk?

Az „elég jó” szülő

Nem vagyunk többé a szuperhőseik – törődjünk bele!

Magabiztos vagy bizonytalan szülők vagyunk?

Mi ütött belém?

Az emlékezet rejtett hatalma

Hogyan válhatunk magabiztosabbá?

Egymásra hangolva

A szülők is hibáznak

Ajánlott film: Híd Terabithia földjére

Függelék Tíz film a kiskamaszkorról

1. Októberi égbolt

2. A nyár játékai

3. Egy jobb világ

4. Il sole dentro

5. Manhattan kicsiben

6. Holdfény királyság

7. Banana

8. Agymanók

9. Nem jó ez így

10. Mustang

Tíz jellegzetes helyzet Mit tegyünk, és mit ne tegyünk?

Végkövetkeztetések

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

Jegyzetek

Bevezetés

„Szülőként nem álltam készen arra, hogy kiskamasz gyerekem legyen. Alsó tagozatban még minden könnyű és meglehetősen kiszámítható volt. Aztán elkezdődött a felső, és az életünk megváltozott. Az otthonunk olyan, mintha forgószél söpört volna végig rajta. A fiamból más ember lett. Nem ismerek rá. Nem tudom, mit tegyek. Nem hallgat rám, sőt, amikor mondok neki valamit, még ki is gúnyol. Hirtelen tehetetlennek és alkalmatlannak érzem magam.” Számtalan szülő érzi úgy, hogy kicsúszott a talaj a lába alól, amikor megkezdődik a kiskamaszkor (szakszóval prepubertás), amely alsós kisgyermeküket új emberré változtatja, egyre jobb képességekkel, egyre több kívánsággal és gyakran kiszámíthatatlan viselkedéssel, amelyet nehéz féken tartani, szabályozni és elviselni. Ezért emlegetik olykor a kiskamaszkort a forgószél koraként – amikor felbukkan egy család életében, mindent felkavar. Sokan vannak, akik ilyenkor mérhetetlen türelemmel vértezik fel magukat, s erősen remélik, hogy – mint minden az életben – ez is elmúlik egyszer.

Ennek a könyvnek azonban nem az a szándéka, hogy türelemre mint túlélési stratégiára tanítson. Pontosabban szólva ez is szükséges hozzávaló, méghozzá bőséges adagban, ám nem ez az egyetlen.

A kiskamaszkor annyira különleges életkor, hogy mélyebben kell tanulmányozni. Meg kell figyelni a gyerekeket, e fejlődési szakasz jellemző változásait, s azt, hogy mi megy végbe ilyenkor az agyban. Emellett azt is fontos megismernünk, mi zajlik le bennünk, amikor a gyerekeink kihoznak minket a sodrunkból, s úgy viselkedünk velük, ahogyan sohasem szeretnénk: ellenségesen és haragosan. Ezek azok az érzelmek, amelyek miatt gyakran patthelyzet jön létre, tehetetlennek és alkalmatlannak érezzük magunkat, például miután egy veszekedés során a gyerekünk olyan szavakkal illetett minket, amelyeket azelőtt sohasem mert kiejteni a száján.

Ha mi, szülők nem vagyunk tudatában annak, hogyan működik az agy ebben a fejlődési szakaszban, akkor e szavak kést döfnek a szívünkbe. Ha ellenben tudjuk, hogy az „érzelmi agy” gyakran olyan kijelentésekre és tettekre sarkallja a dühös kiskamaszokat, amelyeket valójában nem gondolnak komolyan, s ha megértjük, hogy ilyen esetekben nekünk, felnőtteknek nem szabad szó szerint értelmeznünk e szavakat, inkább segítenünk kell a gyerekünknek szabályozni az érzelmi kitöréseit, akkor könnyebbé tesszük a felnőtté válását, ráadásul mi is rátermett és hatékony szülőnek érezhetjük magunkat.

Ez a könyv éppen abban szeretne segíteni a szülőknek, hogy felkészültnek és alkalmasnak érezzék magukat azzal a számtalan kihívással szemben, amelyet egy kiskamasz állít az életében szerepet játszó felnőttek (szülők, tanárok, edzők, cserkészvezetők, animátorok, iskolán kívüli foglalkozásokat vezetők) elé. Megismerteti a szülőkkel azokat a fő hozzávalókat, amelyekre a gyermeknevelés során feltétlenül szükség van e különleges életszakaszban.

Elég, ha belépünk egy széles választékú könyvesboltba, s máris láthatjuk, hogy a csecsemőkorról és a kisgyermekkorról bőséggel találunk olvasnivalót, s ha kisebb számban is, de a kamaszkorról szóló könyvek is rendelkezésünkre állnak. A kiskamaszkort ezzel szemben meglehetősen kevesen tanulmányozzák. Ennek elsősorban az az oka, hogy modern fogalomról van szó, amely csak az utóbbi évtizedekben került a figyelem középpontjába, vagyis azóta, amióta különböző formában szó esik arról, miképp segítsük és védjük felnövő gyermekeinket. Pedig igen fontos lépésről van szó, ez az időszak ugyanis az első fontos átmenet a felnőttektől való teljes függéstől a félönállóság állapotáig.

Félönállóságot írtunk, nem véletlenül. Bármennyire igyekeznek is a kiskamaszok saját maguk intézni a dolgaikat és távol tartani minket, valójában még nem állnak készen arra, hogy egyedül boldoguljanak, a felnőttek felügyelete, támogatása és jobbára szinte észrevehetetlen védelme nélkül. Ebben az életkorban nekünk, „nagyoknak” kulcsszerepünk van. Tényleg rajtunk múlhatnak a dolgok, s mi érhetjük el, hogy a fejlődés megfelelő módon menjen végbe.

Létkérdés, hogy ne csak elcsigázottnak és kimerültnek érezzük magunkat, hanem rátermett szülőknek is, akik képesek megérteni a történteket, s legfőképp ellenőrzésük alatt tudják tartani a helyzetet. A kiskamasz még nem alkalmas ilyesmire, a körülötte élő felnőtteknek kell rendelkezniük ezekkel a képességekkel.

A könyv felépítése

A fenti okok miatt több szakaszból álló utat vázolunk fel.

Az első fejezetben a kiskamaszkort olyannak írjuk le, amilyen valójában. Átalakulásokkal teli életszakaszként, amelyben a gyerekek nehezen kezelhető belső és külső változásokkal szembesülnek. A káosz és az új ötletek kora ez, tele fejlődési kihívásokkal, amelyek nekünk, felnőtteknek egyben nevelési kihívások. Olyan átmeneti szakasz, amelyben gyermekeink igyekeznek maguk boldogulni, egyre több önállóságra szert tenni, próbára tenni magukat a kortársaik között. Sokszor érzik úgy, hogy a szülők és a tanárok mindenbe beleszólnak és beleavatkoznak. Épp ezért nekünk, felnőtteknek arra a legnehezebb ráéreznünk, mekkora távolságot kellene tartanunk. Kellően távol maradni ahhoz, hogy a gyerekek ne érezzék magukat mániákusan ellenőrizve és korlátozva, ugyanakkor elég közel lenni ahhoz, hogy irányítani tudjuk növekedésüket, s azonnal közbelépjünk, ha túlságosan nagy veszély vagy kockázat bukkanna fel a láthatáron.

Merthogy a kockázat és a veszély az a két szó, amely leggyakrabban felmerül kiskamaszkorban. A gyerekek feszegetik a felnőttek által húzott határokat és részben a saját korlátaikat is. Szeretnék próbára tenni ügyességüket és újonnan szerzett képességeiket, amelyek testi fejlődésükkel, éledező nemiségükkel és a barátaikhoz (nem csupán a családjukhoz) tartozás érzésével járnak. A kockázatkeresés eddig ismeretlen érzése jórészt az agyban végbemenő átalakulásokkal magyarázható. Ez lesz a második fejezet témája, amelyben igyekszünk beengedni a szülőket gyermekük lelkébe. Mi zajlik a fejében, amikor feldühödik? Miért tör ki váratlanul, akár egy vulkán, s fajul egészen odáig, hogy fájdalmas, sőt egyenest sértő dolgokat vág a fejünkhöz? Miért érez ellenállhatatlan vonzalmat olyan riasztó dolgok iránt, mint az alkoholfogyasztás vagy a dohányzás, holott számtalan információval és tiltással elláttuk? Az utóbbi harminc évben az idegtudomány alaposan feltárta a pszichének a fejlődési szakaszra jellemző működését, így manapság már a kiskamaszkor sajátosságairól is sokkal többet tudunk, mint szüleink és nagyszüleink. Ezek az információk nagyon jól jönnek, amikor meg akarjuk érteni, mire van, illetve azt, mire nincs szükség, sőt azt is, mi bizonyul kimondottan károsnak az ebben a korban levő gyerek nevelésében.

Végezetül a harmadik fejezet segít megérteni, hogyan befolyásolja a saját életutunk a szülői stílusunkat és azokat a nevelési döntéseket, amelyeket kiskamasz gyerekünkkel kapcsolatban hozunk. Amikor megfigyeljük, hogyan viselkednek az anyák és az apák a gyerekeikkel, rá kell jönnünk, hogy – jóllehet mindannyiunknak ugyanazokkal a kihívásokkal és nevelési nehézségekkel kell szembenéznünk – valamennyien különbözők vagyunk. Akadnak olyan szülők, akik képesek tökéletesen kezelni a helyzetet, könnyen ráhangolódnak gyermekeik gondolataira, érzelmeire és cselekedeteire. Másokat viszont láthatóan maga alá gyűr a helyzet, s belefáradva, a végsőkig elkeseredve és tehetetlenül élik meg a mindennapokat az életkori változások fogságában, s a leghalványabb fogalmuk sincs arról, hogyan értsék meg, viseljék el és kezeljék a történéseket. Megpróbálunk betekinteni a fáradságos szülői létbe, s megkíséreljük elemezni azt. Igyekszünk kideríteni, hogyan és miért jelennek meg sokszor hajdani negatív, a saját gyerekkori élményeinkben gyökerező hatások nyomai. Olyan esetekről van szó, amikor például a családunk nem segített kihozni magunkból a legjobbat, nem éreztük magunkat nyugodtnak, védettnek és magabiztosnak, s nem ébresztette fel bennünk azt az önbizalmat, amelynek egész életünkben végig kellett volna kísérnie minket. Azokat a nehézségeket, amelyekkel kiskamasz gyermekünk nevelésében szembesülünk, gyakran a múltunkból hozzuk magunkkal; a bizonytalanság és a tehetetlenség érzése annyira belénk ivódott, hogy már nem tudunk megszabadulni tőle. Ugyanakkor a szülői lét csodálatos fejlődési lehetőség is számunkra. A forgószél kora című rész abban próbál segíteni, hogy megfelelően álljunk hozzá a kiskamaszkorhoz. Olyan anya és apa lehetünk így, aki tudja, mit csinál, mert kellő információ birtokában nemcsak könnyebben értelmezi a valóságot, hanem irányítani is tudja viselkedését, s gyermekével együtt építi fel szülői identitását is ezen a közös, szeretetteljes és lelkesítő úton.

A filmek remek alkalmat nyújthatnak arra, hogy jobban belelássunk egy kiskamasz elméjébe. Gyakori, hogy olyan fiatalokat látunk a képernyőn, akik tetteikkel és reakcióikkal, szavaikkal és rossz cselekedeteikkel pontosan azt a forgatókönyvet követik, amelyet agyuk sugall nekik. Ez az agy még keresi a helyes egyensúlyt az érzések és a megismerés, az izgalom iránti vágy és az önmérsékletre való képesség között. Éppen ezért minden fejezet végén javaslunk egy filmet, amelyet érdemes megnézni gyermekeinkkel. Ezenfelül függelékben bemutatunk tíz további filmet, amelynek fő témája a kiskamaszkor, s amely számos dinamikát, kapcsolatot, problémát és nevelési kihívást ábrázol. Mindezt a főszereplők sorsán át látjuk, s mindannyian azonosulni tudunk vele, hiszen a való élethez nagyon hasonló érzéseket és helyzeteket élhetünk át.

Ez a könyv a kiskamaszok szüleinek ismereteit, tettrekészségét és identitását kívánja segíteni. Éppen ezért az utolsó oldalakon olyan gyakorlati útmutatót kínálunk, amelyet sok anyukával és apukával közösen, valamint személyes családi tapasztalatunk alapján állítottunk össze. Olyan dolgokat sorolunk fel, amelyeket jó, ha megteszünk, de főleg olyanokat, amelyeket jobb, ha elkerülünk bizonyos jellegzetes helyzetekben.

Reméljük, ez a kézikönyv az lesz Olvasói számára, aminek szántuk: amolyan bölcs és értő barát, akiben elveszhetünk, majd újra megtalálhatjuk magunkat, tudva, hogy nincs fárasztóbb, ugyanakkor szebb és izgalmasabb dolog a szülői létnél.

Minden kiskamasz egyedi

Mondd meg, milyen kisgyerek voltál, és megmondom, milyen kiskamasz leszel. Mielőtt belevágnánk e könyvbe, így összegezhetnénk azt a kiindulópontot, amely azon a meggyőződésen alapul, hogy minden emberi lény létezését végigkíséri az a bizonyos legendás vörös fonal, amely összetartja életének különböző szakaszait. Úgy is mondhatjuk, hogy az, ami vagyunk, szakadatlan, egymásra rakódó építési folyamat eredménye, ahhoz a lakóházhoz hasonlóan, amelyhez apránként újabb emeleteket adunk hozzá a megélt kapcsolatok alapján.

Születésünktől kezdve a rólunk gondoskodókkal folytatott minden interakció egy-egy tégla, amellyel létezésünk alapjait lerakjuk. Mindaz, amit életünk első hónapjaiban átélünk, az az alap, amelyre a további szinteket helyezzük, amelyet beépítünk létezésünk során. Az újszülött és a róla gondoskodó felnőtt közötti kötelék a kiindulópont, a lényegi kapcsolat, a viszonyítási alap ahhoz, hogy értelmezzük a minket körülvevő valóságot. Gyerekkorban minden fontos kapcsolat, amelyet a gyerek kialakít (a nagyszülőkkel, az óvónőkkel és a tanárokkal, az edzőkkel, a társakkal stb.), hozzájárul ahhoz az úthoz, amely saját identitásának kialakítása és élettervének megvalósítása felé tart.

Gyermekeink, ahogy egyre nagyobbak lesznek, és egyre több kockázatot vállalnak, ahogy számos új környezettel és emberrel kerülnek kapcsolatba, ahogy szocializálódnak a kortársaikkal, ahogy elmesélik a felnőtteknek, mit élnek át, mi érinti meg és hozza izgalomba, mi ragadja magával és mi érdekli őket, mindeközben megtanulják, kik ők, hogyan működnek, és legfőképp mennyit érnek. Ez a folyamat folytatódik, nemcsak a prepubertás idején tapasztalható, hanem serdülőkorban, fiatalkorban és felnőttkorban is, egészen az utolsó leheletünkig jelen van. Mindannyiunk léte folyamatos építkezés, állandó újratervezés. Minden azon múlik, mennyire tudunk együttműködni másokkal, hogyan élünk meg olyan kapcsolatokat, amelyekben megértjük erősségeinket és gyengeségeinket, próbára tesszük magunkat, s a nehézségekben megerősítést, vigaszt és támaszt találunk. Minél mélyebbek ezek a kapcsolatok, annál jobban alakítják és megerősítik házunk alapjait, míg ha gyengék, akadályozhatják a felnőtté válást, a fejlődést és az érési folyamatot.

Ebben az összefüggésben világosan látszik, hogy a kiskamaszkor a kisgyerekként szerzett tapasztalatok gyümölcse. Ezt azért fontos előrebocsátanunk e könyv olvasása előtt, mert egyenesen következik belőle, hogy minden kiskamasz egyedi, épp ezért sajátos odafigyelésre van szüksége. E könyvben általános megállapítások, konkrét példák és olyan tanácsok olvashatók, amelyek a munkánk és a családi életünk során a kiskamaszokkal szerzett tapasztalatokon alapulnak. Igyekeztünk minél több szülő- és gyerektípust figyelembe venni, de nyilvánvalóan kudarcra lennénk ítélve, ha megpróbálnánk mindenkit megérteni. Minden anyukának és apukának a saját tapasztalataihoz kell igazítania ezt a kézikönyvet.

Nagyon fontos, hogy senki se érezze úgy, minősítjük vagy ítélkezünk felette. Mindannyian csak tanuljuk a szülőséget, s a hibák mindennaposak. A jó hír az, hogy sosem késő fejlődni. Egy kiskamasz nevelésében nem nulláról indulunk: az anyák, az apák és a gyerekeik már kisgyerekkorban kialakították azokat a szokásokat, mintákat és elveket, amelyek egész viselkedésüket irányítják. A kihívás abban áll, hogy tudatosítsuk magunkban, miképp működünk mi, és miképp ők. Ily módon a maga teljességében megélhetjük ezt az új életszakaszt.

Megjegyzés külön élő szülőknek

Amikor könyvünkben a szülőkről szólunk, mindig többes számot használunk, abban az esetben is, ha anya és apa már külön utakon jár, hiszen hiába szakadt meg köztük az érzelmi kötelék, nem szakíthatják meg azt a kapcsolatot, amely gyerekeik gondozása és nevelése révén összeköti őket. Örökre szülők maradnak, épp ezért meg kell találniuk a módját annak, hogy szövetségre lépjenek, s amennyire lehet, félre kell tenniük sérelmeiket és viszálykodásukat. A könyvünkben olvasható gyakorlati javaslatokat olyan pároknak dolgoztuk ki, akik megosztják családi életterüket, de ettől még könnyen hozzáigazíthatók a külön élők igényeihez is. Mindenki megnézheti például azokat a filmeket, amelyeket közös megtekintésre ajánlunk, aztán megbeszélheti a gyerekekkel, vagy mindenki maga értelmezheti a kapcsolatteremtési stílusát. A szülőknek szóló kérdéseket többes számban tesszük fel, hogy kiemeljük, mennyire fontos egy csapatot alkotni, még nagyon viszontagságos szakítás esetén is.

Ha nehezünkre esik békés és együttműködő módon kommunikálni a volt partnerünkkel, akkor meglehet, hogy nehéz, ám elkerülhetetlen önvizsgálatra van szükségünk. Mindenesetre számunkra nagyon örömteli az a gondolat, hogy olyan elvált anyukák és apukák is olvashatják ezt a könyvet, akik együtt kívánnak szembenézni kiskamasz gyerekük felnevelésével.

1. fejezet
Új kihívások korszaka

Ki a kiskamasz?

Jelenetek kiskamaszok életéből

Első nap a felsőben

Sosem fogom elfelejteni az első napot a felső tagozatban. Édesanyám elkísért az iskolaudvarig, amely kétszáz méterre volt attól a helytől, ahol alsóban volt a tantermünk.

A nyári szünet eleje óta nem láttam a volt osztálytársaimat, s most mindannyiukkal újra találkozhattam. Némelyek pont olyanok voltak, mint amikor elváltam tőlük. Mások teljesen megváltoztak, más embernek látszottak. Olyan volt, mintha az eltelt nyár egy forgószél erejével söpört volna át a testükön. Voltak, akik magasabbnak és nyúlánkabbnak látszottak, Giorgio arca pedig tele volt pattanásokkal. És a lányok! Új formák sejlettek át testre simuló pólóik alatt. Egymás között nevetgéltek, viccesnek és izgalmasnak látszó dolgokat sugdostak egymásnak. Cinkosság alakult ki közöttük, titkaik voltak, legfőképp pedig távol tartották magukat tőlünk, fiúktól, sőt, lenéztek minket.

Velem nem történt semmi különös a három nyári hónapban. A tengernél voltam a családommal, mint máskor is. Újra találkoztam a szokásos nyári barátaimmal, és velük játszottam. Kedvenc időtöltésünk a golyózás volt. Egyszer azt is megengedték a szüleim, hogy egyedül ússzam a bójáig, de anyukám közvetlenül a víz széléről figyelt, amíg vissza nem értem a partra. A testem szemernyit sem változott, minden nyugodtnak látszott. Ugyanaz maradtam, aki három hónappal azelőtt voltam. Sok barátom viszont szó szerint átalakult. Vajon én is olyan leszek valamikor, mint ők?

Meglehet, mindannyian mosolygunk, amikor eszünkbe jut az első napunk a felső tagozatban. Mindenesetre a fenti elbeszélés alapján könnyen kitalálható, miről és kiről akarunk beszélni ebben a könyvben: szeretnénk feltérképezni a kiskamaszkort és a főszereplőit. Az egyszerűség kedvéért úgy döntöttünk, a felső tagozat éveinek feleltetjük meg ezt az életkort. Hogy rögtön rá is hangolódjunk a témára, próbáljunk visszaemlékezni arra, hogyan éltük meg ezt a két fordulópontot, amely ennek az életszakasznak az elejét és a végét jelzi. Milyen volt az első nap a felső tagozatban, és milyen volt bekerülni a kiválasztott középiskolába?

Jelenetek kiskamaszok életéből

Viszlát, általános iskola!

Megtudtam, hogy felvettek! Sikerült, el sem hiszem! Most végre lazíthatok, aztán kezdődhet az új élet. Gimnáziumba megyek. Eszembe jut, amikor néhány hónappal ezelőtt a beiratkozások voltak, és anyám mintha megbolondult volna. Kaptunk otthon egy tájékoztató füzetecskét, benne a térség iskoláinak címével, a nyílt napok időpontjával, amikor meg lehetett nézni az iskolákat, és lehetett kérdezni a tanároktól. Még mindig emlékszem anyukám tekintetére, amikor a kezébe adtam a papírt. Nekem csak egy hosszú lista volt címekkel és dátumokkal, ő azonban kipirult az izgalomtól, és azt mondta: „Kezdődik! Igyekeznünk kell, nehogy felkészületlenek legyünk. A választott középiskoládtól függ majd az egész életed. Nem hibázhatsz!”

Ezek a szavak némi aggodalmat keltettek bennem, bár lényegében nem lepett meg, hogy így reagált. Végül is az anyám volt, érthető módon aggódott. Azt azonban nem tudta, hogy én már jóval azelőtt döntöttem. És kellőképp tájékozott is voltam.

Az utolsó tanévet megelőző nyáron beszélgettem egy kicsit a nyári foglalkozásokat szervező animátorokkal. Kikérdeztem őket, melyik iskolába járnak, mit szeretnek a sulijukban, és mit nem. Aztán az utolsó felsős tanév elején bejött az osztályba egy pályaválasztásban járatos pszichológus. Nagyon tetszett, ahogyan foglalkozott velünk. Adott nekünk két kitöltendő tesztet, majd felhívta anyukámat, hogy egyeztesse vele, mikor tudják megbeszélni az eredményeket. A találkozón én is megjelentem. A pszichológus azt mondta, tanulásra születtem, különösképp reál tantárgyakra. Épp ezért esetemben a reálgimnázium volna az ideális megoldás. Anyám kérdésekkel kezdte bombázni, arról, melyik a legjobb intézmény a környéken, milyen végzettséget adnak a különböző iskolák, s kért néhány tanácsot a legjobb döntéshez. A pszichológus mosolygott, azt mondta neki, legyen nyugodt, s ha gondolja, menjen el a nyílt napokra, hogy személyesen is lássa, mit kínálnak a különböző iskolák.

Én viszont már előrébb jártam. Két olyan ember volt, aki igazán számított nekem: Lucia és Roberto, a legjobb barátaim. Lucia talán tetszett is egy kicsit (de még nem volt bátorságom ahhoz, hogy ezt elmondjam neki, és nem is voltam biztos benne). Mindenesetre beszéltem velük. Ők is jók voltak reál tárgyakból, és reál gimnáziumba készültek. Döntöttünk: mindannyian ugyanabba az iskolába jelentkezünk majd, együtt maradunk. Azon a délutánon különleges egyezséget kötöttünk: egyetlen szülő sem választhat szét, tántoríthat el minket. Lucia megjegyezte, hogy valószínűleg ugyanabba a gimnáziumba jár majd, ahova a nővére is. Már megvolt minden tankönyve, és így az apjának nem kell majd kétfelé vinnie őket reggelente. A sorsa így el volt döntve. De a miénk is, habár anyám ezt még nem tudta.

Öt különböző nyílt napra mentem el vele, hogy aztán végül abba a középiskolába jelentkezzem, amelyet már előzőleg kiválasztottam. Abba, amely hamarosan az új kihívás lett számomra.

Ez a két pillanat olyan, mint egy zárójel, amely sajátos és folyamatosan változó életszakaszt zár közre. Ebben az időszakban a gyerekek többségében változások tömkelege megy végbe: testükben, belső világukban és társas kapcsolataikban egyaránt. Ezenfelül, s ez a fontos szempont nem kevés szorongással tölti el a szülőket (holott inkább büszkeséggel és pozitívan kellene megélniük), bekövetkezik a nemi érés is (legalábbis a legtöbben átesnek rajta), a nemek közti néhány csekély különbséggel. Az adatok szerint a lányok esetében az első havivérzés (menszesz) időpontja nyolc- és tizenhárom éves kor közé esik, míg a fiúknál az első magömlés (pollúció) kilenc- és tizennégy éves kor között megy végbe, éjszakai magömlésként vagy önkielégítést követően.[1]

Sok kérdés, kevés válasz

Kiskamaszkorban gyakran megesik, hogy a gyerekek félszegnek, ügyefogyottnak érzik magukat. Az a legnehezebb számukra (és a körülöttük élők számára is) a mindennapokban, hogy megértsék, miképp viselkedjenek bizonyos helyzetekben. Nekünk, felnőtteknek kell támogatnunk a fiatalokat, amikor választás előtt állnak, bátorítanunk kell őket arra, hogy szembenézzenek a döntéssel járó új kihívással, s hogy felfedezzenek egy addig ismeretlen világot.

Gyerekeink ebben az életkorban legtöbbször aligha hamleti, „lenni vagy nem lenni” típusú kétségek között vergődnek. Sokkal sürgetőbb és konkrétabb problémák foglalkoztatják őket. Hogyan éljem túl az első iskolanapot? Hogyan öltözködjek, ha nem akarom, hogy cikizzenek? Mit tegyek, hogy a nagyobbak ne szálljanak rám?

A konkrétumok, a rövid távú kérdések időszaka ez, amikor a gyerekek előbb cselekszenek, s csak utána gondolkodnak el azon, helyes-e, vagy sem. Nem annyira a gondolat, mint inkább a tett a fegyvere annak az ifjú harcosnak, aki mind ez ideig hosszú, védett környezetben folyó kiképzésen vett részt, s most először néz szembe egyedül a valósággal, vagy legalábbis megpróbálja azt tenni. Véget ért a kisgyermekkor, amikor anya és apa döntött mindenről: ruhákról, kirándulásokról, barátokról, születésnapi bulikról. Itt az ideje, hogy a gyerekek felbolydítsák egy kicsit a saját életüket, ezáltal pedig a körülöttük levő felnőttekét is, akik a kialakuló hatalmas káoszban gyakran igencsak erőteljes, nem kevés aggodalommal fűszerezett érzelmeket élnek át. Szorongás, félelem és harag ugyanolyan sebességgel váltakozik a felnőtt elméjében, ahogyan a gyerekében feléled azon az érzelmi hullámvasúton, amely legtöbbször a kiskamaszkort jellemzi.

„Vajon bírjuk majd a követeléseit és a szertelenségeit? – vívódik sok anyuka és apuka. – Fel tudjuk majd nevelni úgy, hogy ne legyen túl sok kockázatnak kitéve, megvédve, amikor arra van szükség, ugyanakkor kellő mértékű bizalommal mellette állva?”

Ezekre a kérdésekre nincs egyértelmű válasz. A szakirodalomban, a szülőknek írt könyveket vizsgálva sem könnyű jól használható, könnyen hozzáférhető forrásokra bukkanni. Megfelelő elméletek, minták és hivatkozási alapok hiányában mi, szülők arra támaszkodhatunk, amit senki sem tagadhat meg tőlünk: a személyes tapasztalatunkra. Mindannyian voltunk kiskamaszok, még ha most úgy érezzük is, egy örökkévalóság telt el azóta. Miközben a gyerekünket figyeljük ebben az átmeneti időszakban, tudatosíthatjuk magunkban azt is, mit jelent, amikor véget ér a gyermekkor, és meg kell találnunk új helyünket a világban.

Kihívások egy kiskamasz (és szülei) életében

A kiskamaszkor meglehetősen sok és bonyolult kihívást hoz magával. Igyekszünk bemutatni a legfontosabbakat, s megkíséreljük árnyalni ezt az oly gazdag és viharos időszakot. Előtte azonban szeretnénk hangsúlyozni egy fontos szempontot: valójában minden kihívás kettős. A gyerekeink változnak, s ez a fejlődés valamiképp azt követeli tőlünk, felnőttektől is, hogy tartsuk vele a lépést, hogy változtassuk meg a viselkedési sémáinkat, hogy váltsunk stratégiát, hogy tényleg tegyük oda magunkat. Mindaz, amit eddig a szülői létről megtanultunk, az a szerszámosláda, amelyhez nyúlhatunk, ha új eszközökre van szükségünk. És ha valami hiányzik, ha túl nehezen megy, ha kevésnek érezzük magunkat, akkor ideje nekigyürkőznünk a feladatnak, és agyalnunk egy kicsit a megoldásokon.

Ebben a könyvben nemcsak az erősségeinket, hanem a gyengeségeinket is felfedezhetjük. A mű segít abban, hogy kívülről, kritikusan figyeljük magunkat, s megtaláljuk a legjobb módját annak, hogy gyermekünk mellett álljunk ezekben a fejlődése szempontjából oly fontos években.

Jaj, de fárasztó!

Jelenetek kiskamaszok életéből

A tikkadt kiscsibe

A legnagyobb fiunk, J. (akkoriban tizenkét éves) kétnapos, sátoros cserkészkirándulásról ér haza. Csak nemrég került át a nagyobbak (tizenkét–tizenhat évesek) csoportjába, s táborozás közben néhány ügyességi próbát kellett kiállnia.

„Teljesen kész vagyok!” – lép be az ajtón, s hátizsákját a földre ejti. Alig várjuk, hogy kérdezhessünk tőle, s hogy megtudjuk, milyen volt. Megkérjük, mesélje el, mit csinált, rögtön jó meleg fürdőt ajánlunk neki, de ő egyre csak arról a tíz kilométerről beszél, amelyet súlyos hátizsákjával kellett megtennie, valamint arról az álmatlan éjszakáról, amikor furcsa zajokat hallott. Egyetlen célja van csak: elérni, hogy másnap ne kelljen iskolába mennie, s kialudhassa magát. Ez a két dolog pedig bőven elegendő oknak bizonyul számára.

Anyában már épp kialakulóban van az együttérzés megfáradt és maszatos csemetéje iránt, a kimerült és szenvedő gyerek láttán képtelen nemet mondani. Az a fáradt hang, az a könnyes tekintet védelemre szoruló kisgyerekké teszi a fiút.

Apa azonban teljesen másképp gondolja. Határozottan közli, hogy másnap iskolába kell menni, különben semmi értelme a cserkészkedésnek. Ezt az elfoglaltságot remek lehetőségnek kell tekinteni, nem pedig tehernek. Maguk a cserkészvezetők kérték a szülőktől, hogy segítsenek fejleszteni gyerekeik állóképességét, így érzik majd magukat erősnek. Az iskolai hiányzás igazolása semmiképp sem ebbe az irányba mutat.

Anya tudja, hogy ez igaz, ám szíve ösztönösen gyermeke védelmére kel.

Az ezt követő hosszas vitában fiunk mindent megpróbál, hogy elérje a célját. Elmondja, hogy ő mintagyerek, aki mindig teszi a kötelezettségét, sosem akar lógni az iskolából, legalább most az egyszer a kedvében járhatnánk. Ráadásul még házi feladatot is kellene csinálnia, de túl fáradt hozzá. Arról viszont megfeledkezik, hogy az indulása előtti napon anya szólt neki, haladjon a tanulással, ne kelljen majd akkor foglalkoznia vele, amikor hazajön.

Minél tovább nézi anya a „kisfiát”, annál elgyötörtebbnek látja. Ráadásul az idén még alig hiányzott, végső soron, szegény kicsike, egy kiadós alvás másnap délelőtt tízig igazán jót tenne neki. Ám ekkor apa megkérdezi: „Ha holnap Inter-meccs lenne, és a fiunknak reggel hatkor fel kellene kelnie ahhoz, hogy megnézze, szerinted azt kérné tőlünk, hogy hadd hagyja ki?” Anya fejében ez a kérdés a fordulópont. Nem, ha meccsről lenne szó, a tikkadt kiscsibe egyszeriben virgonc kistigrissé változna, készen bármilyen áldozatra.

Ekkor J., aki addig némán, reménykedve és egy kicsit kimerülten figyelte a jelenetet, megkapja anya és apa egybehangzó ítéletét: másnap iskolába megy, és a matekleckére kap igazolást. Ezzel a téma le van zárva.

Mi történik ezután? J. bemegy a szobájába, hogy megcsinálja az olaszleckéjét, s egy órán át elő sem kerül. Amikor visszajön, mintha kicserélték volna. Megkérdezi, játszhat-e Wiit a testvéreivel (olyan játékot választ, amelyben sokat kell mozogni), majd este megnézheti-e az Inter meccsét. Apa így válaszol: „Ha úgy érzed, fenn tudsz maradni fél 11-ig, megegyeztünk.”

A tikkadt kiscsibének nyoma sincs. Másnap J. jókedvűen ébred, és idejében iskolába megy. Ráadásul, amikor kora délután hazaér, ebédel, majd megkérdezi, átmehet-e egy barátjához focizni (pihenés helyett).

Ha éppen egy általános iskola előtt megyünk el egy reggel, figyeljük meg, ki viszi az alsósok iskolatáskáját a parkolótól a bejáratig. Kétségtelen, hogy egy hatéves kisgyerekkel vitetni a táskát sok szülő számára a gyermeki jogok megsértésével egyenértékű, ám az igencsak meglepő, hogy a helyzet a kisiskolások életkorának előrehaladtával sem változik. Amikor megérkeznek az iskolába, illetőleg amikor hazaindulnak, szinte minden gyerek teljesen szabadon mozog, nem messze pedig követi a hordár szülő (vagy nagyszülő). Amikor pedig több gyerek (vagy unoka) van, gyakran látni a felnőttet két iskolatáskával a vállán, sőt, akár egy harmadikat is cipelhet, ha a gyerek valamelyik barátja éppen átmegy hozzájuk.

Hosszú listát állíthatnánk össze azokról az önkéntelen dolgokról, amelyeket mindennap megcsinálunk, s gyakran még csak nem is tudunk róla, pusztán azért, hogy gyerekeinknek ne kelljen fáradozniuk. Ha cseng a telefon, miközben mindenki az asztalnál ül, ki áll fel, hogy felvegye? És ha valaki megnyomja a kaputelefon gombját? Ha piszkos póló hever a földön, ki teszi bele a szennyeskosárba? Ha a gyermekünk néz valamit a tévében, anya pedig főz, és apa kiszól a zuhany alól, hogy adja oda neki valaki a szappant, mert a mosdón hagyta, ki hagyja félbe azt, amit éppen csinál, hogy odaadja neki?

A kérdés az: pozitívak ezek a szokások egy kiskamasz számára? Nagyon fontos, hogy egy ekkora gyerek már próbára tegye erejét mind testi (képes legyen elviselni a megerőltetőbb tevékenységeket is), mind átvitt értelemben (érzelmi képességei képessé teszik már arra, hogy nagyoknak való feladatokat hajtson végre). Egy kiskamasz ebben az életkorban már tényleg nem kisgyerek. Természetesen fontos, hogy megvédjük gyerekünket a nem neki való feladatoktól, ugyanakkor nem szabad megakadályoznunk, hogy fokozatosan önállósodjon, és képes legyen felelősséget vállalni tetteiért.

Ha szeretnénk megtanulni egy összetett dolgot, az egyetlen módja az, ha gyakorlunk. Nem tudunk rögtönözni olyan kisebb-nagyobb feladatokban, mint egy vacsora elkészítése, egy szekrény összeszerelése, biciklivel eljutás az edzésre és számos hasonló. Amikor azt kérem a gyerekemtől, hogy legyen az ő feladata kivinni a szemetet, nem várhatom tőle, hogy rögtön mindent jól, kellőképp megfontoltan csináljon. Meg kell szoknia, hogyan vegye ki a szemeteszsákot, és hogyan tegyen helyette újat, meg kell értenie, melyik zsákot mire használjuk, s meg kell tanulnia, mikor kell kitenni a különböző típusú hulladékot. Mindezt felügyelet mellett kell gyakorolnia. Vezetem őt, ugyanakkor hagyom, hogy maga csinálja, kellő távolságból figyelem, ahogyan megpróbál egyedül elboldogulni egy olyan feladattal, amelyhez még nincs meg a teljes fegyvertára.