A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Cixin Liu: THE WANDERING EARTH

Title: 流浪地球全集

Author: 刘慈欣

Copyright © 2013 by 刘慈欣 (Cixin Liu)

Hungarian translation rights authorized by China Educational

Publications Import & Export Corporation Ltd.

All Rights Reserved

Fordította

PÉK ZOLTÁN

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Czene István

Tördelőszerkesztő Abari Gusztáv

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-106-102-2

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Gömbvillám

Hangyák és dinoszauruszok

A háromtest-trilógia I. A háromtest-probléma

A háromtest-trilógia II. A sötét erdő

A háromtest-trilógia III. A halál vége

TARTALOM

Vándorló Föld

Hegy

Kína Napja

Az emberiség javára

Átok 5.0

A mikrokor

Szipolyozó

Isteni gondviselés

Az ő szemével

Ágyúgolyó

VÁNDORLÓ FÖLD

1. fejezet

FÉKEZÉS KORA

Soha nem láttam az éjszakát. Soha nem láttam a csillagokat. Soha nem láttam még tavaszt, őszt vagy telet. Akkor születtem, amikor a Fékezés kora véget ért, amikor a Föld forgása megállt.

A Föld forgásának megállítása negyvenkét évig tartott, három évvel tovább, mint ahogy a Koalíció tervezte. Anyám mesélt arról, amikor a családunk végignézte az utolsó naplementét. A Nap nagyon lassan süllyedt, mintha megakadt volna a horizonton. Három napba és három éjszakába telt, mire végül lenyugodott. Természetesen utána már nem volt se „nappal”, se „éjszaka”. A keleti félteke hosszú időre, talán egy évtizedre örökös szürkületbe burkolózott. A Nap megállt épp a horizont alatt, így az izzása betöltötte a fél eget. Ebben a végtelen naplementében születtem.

Az alkonyat nem jelentett sötétséget. A földhajtóművek fényesen megvilágították az egész északi féltekét. Ilyen szerkezeteket telepítettek Ázsia és Észak-Amerika egész területén: csak ennek a két kontinensnek a stabil tektonikus lemezszerkezete bírta el az általuk kifejtett hatalmas lökést. Összesen tizenkétezer hajtómű működött szétszórva az eurázsiai és észak-amerikai síkságokon.

Onnan, ahol éltem, több száz hajtómű fényes plazmasugarát láthattam. Képzelj el egy hatalmas palotát, akkorát, mint az Akropoliszon álló Parthenón. A palota belsejében számtalan masszív oszlop emelkedik a boltíves mennyezetig, és mindegyik kék-fehér fényben ragyog, akár egy fénycső. És te csupán egy mikroba vagy a palota padlóján. Ilyen volt az a világ, amiben én éltem. Vagyis ez a leírás nem teljesen pontos. A hajtóművek által generált érintőleges tolóerő állította meg a Föld forgását, emiatt a hajtóművek fúvókáit nagyon pontos szögben kellett beállítani, így aztán a hatalmas sugárnyalábok ferdén szelték át az eget. Olyan volt, mintha a nagy palota, amelyben éltünk, éppen összeomlani készülne! Amikor a déli féltekéről érkező vendégeket kitették a látványnak, sokan pánikrohamot kaptak.

De még a motorok látványánál is félelmetesebb volt az általuk termelt perzselő hőség. A hőmérséklet elérte a 70-80 Celsius-fokot, ami miatt kénytelen voltunk hűtőöltözetet felvenni, mielőtt kiléptünk a szabadba. A hőség gyakran heves viharokat idézett elő. Amikor egy plazmasugár áthatolt a sötét felhőkön, az rémálomszerű jelenetet eredményezett. A felhők szétszórták a sugár kék-fehér fényét, és vadul hullámzó szivárványglóriákat vetettek. Az egész égbolt úgy ragyogott, akárha fehéren izzó láva borította volna. Nagyapám öregkorára szenilis lett, és a kíméletlen hőségtől gyötörve egyszer annyira megörült a felhőszakadásnak, hogy derékig levetkőzött, és kirohant az ajtón. Már nem tudtuk megállítani. A túlhevített plazmasugarak forráspontig hevítették az esőcseppeket, amelyek szabályosan leforrázták nagyapámat, akinek bőre nagy darabokban hámlott le.

Az én nemzedékem számára, amely az északi féltekén született, mindez teljesen természetes volt, ahogyan a Nap, a csillagok és a Hold is természetes volt a Fékezés korszaka előtt élt embereknek. Az emberi történelemnek azt az időszakát a Régi Nap korának neveztük el… és milyen magával ragadó aranykor volt!

Amikor elkezdtem az általános iskolát, a tanterv részeként tanáraink világ körüli útra vitték a harmincfős osztályunkat. Addigra a Föld forgása teljesen megszűnt. A földhajtóművek ezt az állapotot tartották fenn, ezek kívül csak arra szolgáltak, hogy a bolygó orientációját szükség esetén kis mértékben módosítsák. Emiatt háromévestől hatéves koromig a plazmasugarak kevésbé intenzíven világítottak, mint amikor a hajtóművek teljes kapacitással működtek. A viszonylagos inaktivitás ezen időszaka tette lehetővé, hogy elutazzunk, és jobban megismerjük a világunkat.

Először egy földhajtóművet látogattunk meg. Sicsiacsuang közelében, a Tajhang-hegységen átvezető vasúti alagút bejáratánál állt. A hatalmas fémhegység fölénk magasodott, eltakarta a fél eget. Nyugatra a Tajhang-hegység szelíd dombok sorozatának tűnt. Néhány gyerek megjegyezte, hogy olyan magas lehet, mint a Csomolungma. Az osztályfőnökünk egy csinos fiatal nő volt, akit Stellának hívtak. Nevetve elmondta, hogy a hajtómű tizenegyezer méter magas, bő kétezer méterrel magasabb, mint a Csomolungma.

– Az emberek úgy nevezik: „Isten hegesztőpisztolya” – mondta.

Álltunk a hatalmas árnyékában, és éreztük, ahogy a gépezet megremegteti a földet.

A földhajtóműveket két fő típusra osztották: a nagyobbakat „hegyek”-nek, míg a kisebbeket „csúcsok”-nak nevezték. Mi a 794-es Észak-kínai-hegyet másztuk meg. A hegyek megmászása sokkal tovább tartott, mint a csúcsoké. Egy csúcs tetejére egyenesen fel lehetett jutni egy óriási felvonóval, de egy hegy tetejére csak hosszú, kanyargós úton. A mi buszunk is csatlakozott a sima acélúton felfelé araszoló járművek végtelen menetéhez. Balra tőlünk csak azúrkék fémből készült üres fal húzódott, jobbra pedig feneketlen szakadék.

A forgalom többnyire hatalmas, ötventonnás dömperekből állt, amelyeket a Tajhang-hegységből származó törmelékkel rakodtak meg. Buszunk hamar elérte az ötezer métert. Ebből a magasságból az alattunk elterülő táj üresnek és jellegtelennek tűnt, kilúgozta a földhajtómű kékes fénye. Stella kisasszony utasított minket, hogy vegyük fel az oxigénmaszkokat. Ahogy mind közelebb kerültünk a plazmasugár torkolatához, a fény és a hőség gyorsan nőtt. A maszkjaink egyre sötétültek, és a hűtőruháink mikrokompresszorai surrogva életre keltek. Hatezer méteren megláttuk az üzemanyag-bevezető kaput. A teherautók egymás után borították kőrakományukat a tátongó gödör tompa vörös izzásába, ahol azok hang nélkül elenyésztek. Megkérdeztem Stella kisasszonyt, hogy a földhajtóművek hogyan változtatják a köveket üzemanyaggá.

– A nehézelem-fúzió bonyolult tudományterület, túl bonyolult ahhoz, hogy ebben a korban elmagyarázzam neked – válaszolta. – Elég annyit tudnod, hogy a földhajtóművek a legnagyobb gépek, amelyeket az emberiség valaha épített. Például a 794-es Észak-kínai-hegy, amin ugye most vagyunk, teljes kapacitásnál tizenötmilliárd tonnás tolóerőt fejt ki a Földre.

Végül a buszunk felért a csúcsra. A plazmasugár közvetlenül felettünk indult. A sugár átmérője olyan hatalmas volt, hogy amikor felemeltük a fejünket, csak egy izzó kék plazmafalat láttunk, amely beleveszett az égbe. Ebben a pillanatban eszembe jutott egy találós kérdés, amit a filozófiatanárunk tett fel nekünk.

– Egy síkságon sétálsz, amikor hirtelen egy falba ütközöl – mondta elgyötört tanárunk. – A fal végtelenül magas, és végtelenül mélyen húzódik a föld alatt. Végtelen hosszúságban húzódik balra, és végtelen hosszúságban jobbra. Mi az?

Hideg borzongás futott végig a hátamon. Elmondtam a rejtvényt Stella kisasszonynak, aki mellettem ült. Egy darabig töprengett rajta, de végül zavartan megrázta a fejét. Közelebb hajoltam hozzá, és a fülébe súgtam a találós kérdés rettenetes válaszát:

A halál.

Néhány másodpercig némán bámult rám, majd szorosan magához ölelt. Fejemet a vállára hajtottam, és a messzi távolba bámultam. Óriási fémcsúcsok pettyezték az alattunk elterülő ködös tájat egészen a horizontig. Mindegyik csúcsból ragyogó plazmasugár állt ki, mintha egy ferde kozmikus erdő döfködné a dülöngélő égboltot.

Nem sokkal később megérkeztünk a tengerpartra. Láthattuk a víz alá merült felhőkarcolók hullámok fölé magasodó tornyait. Ahogy az apály levonult, a számtalan ablakból habzó tengervíz ömlött ki, megannyi vízesést alkotva. A Fékezés kora még véget sem ért, a Földre gyakorolt hatásai máris ijesztően nyilvánvalóvá váltak. A földhajtóművek gyorsulása által keltett árhullámok elnyelték az északi félteke nagyvárosainak kétharmadát. Aztán a globális hőmérséklet-emelkedés megolvasztotta a sarki jégsapkákat, így az áradások katasztrófává nőttek, ami átterjedt a déli féltekére is. Harminc évvel ezelőtt a nagyapám szemtanúja volt annak, hogy óriási, százméteres hullámok árasztották el Sanghajt. Még most is a semmibe réved, amikor erről beszél. A bolygónk valójában már azelőtt a felismerhetetlenségig megváltozott, mielőtt még útnak indult volna. Ki tudta, milyen megpróbáltatások várnak ránk a világűrben való végtelen utazásunk során?

Felszálltunk egy úgynevezett „óceánjáróra” – egy ősi közlekedési eszközre –, és elhagytuk a partot. Mögöttünk a földhajtóművek plazmasugarai egyre távolodtak. Egynapi utazás után teljesen eltűntek a szemünk elől. A tenger két különböző forrásból származó fényben fürdött. Nyugaton a plazmasugarak még mindig hátborzongató kékes ragyogással árasztották el az eget; keleten rózsás napfény kúszott fel a horizontra. Az egymással versengő sugarak kettéosztották a tengert, és a hajónk pontosan a csillogó vonal mentén haladt. Fantasztikus látvány volt. Ám ahogy a kék fény visszahúzódott, és a rózsás fény erősödött, nyugtalanság telepedett a hajóra. Az osztálytársaimmal már nem bóklásztunk a fedélzeten. Elrejtőztünk a kabinjainkban, a redőnyöket szorosan behúztuk a kajütablakokon. Egy nappal később végre elérkezett az a pillanat, amitől a legjobban rettegtünk. Mindannyian összegyűltünk a nagy kabinban, amelyet osztályteremként használtunk, hogy meghallgassuk Stella kisasszony bejelentését.

– Gyerekek – mondta ünnepélyesen –, most felmegyünk megnézni a napfelkeltét.

Senki sem mozdult. Minden szempár üveges tekintettel meredt előre, mintha hirtelen megfagyott volna. Stella kisasszony akkor megpróbált kitessékelni bennünket a kabinból, de mindenki mozdulatlanul ült a helyén. Az egyik tanár megjegyezte:

– Már korábban is említettem, de igenis azelőtt kellene beütemeznünk a Globális Élménykirándulást, mielőtt modern történelmet tanítunk nekik. A diákok könnyebben viselnék.

– Ez nem ilyen egyszerű – válaszolta Stella kisasszony. – Ezt a környezetükből veszik át, jóval azelőtt, hogy modern történelmet tanítanánk nekik. – Az ügyeletesekhez fordult. – Kezdjétek ti, gyerekek! Ne féljetek! Annak idején én is ideges voltam, amikor először láttam napfelkeltét. De miután megláttam, már nem féltem.

Végül csak felálltunk, és egyesével kivonultunk a kabin ajtaján. Hirtelen éreztem, hogy egy kis nyirkos kéz szorítja meg a kezemet, és amikor hátranéztem, Lingert láttam.

– Félek… – nyöszörgött.

– Láttuk már a Napot a tévében. Ugyanaz – nyugtattam meg.

– Hogyan lehetne ugyanaz? Egy kígyót a tévében látni ugyanaz, mint a valóságban látni?

Erre nem tudtam mit mondani.

– Hát… mindenképpen meg kell néznünk. Különben rossz jegyet kapunk!

Lingerrel szorosan fogtuk egymás kezét, miközben óvatosan felmentünk a fedélzetre a többi gyerekkel együtt. Ahogy kiléptünk a szabadba, felkészültünk az első napfelkelténkre.

– Valójában csak három-négy évszázaddal ezelőtt kezdtünk félni a Naptól. Azelőtt az emberek nem féltek tőle. Éppen ellenkezőleg. Az ő szemükben a Nap nemes és fenséges volt. Akkoriban a Föld még a tengelye körül forgott, és az emberek minden egyes nap látták a Napot felkelni és lenyugodni. Örültek a napfelkeltének, és méltatták a naplemente szépségét. – Stella kisasszony a hajó orrában állt, tengeri szellő játszott a hosszú hajával. Mögötte a napfény első sugarai úgy lövelltek át a horizonton, mint egy elképzelhetetlenül hatalmas tengeri lény orrnyílásából kifújt léglöket.

Végül megpillantottuk a lélekdermesztő lángot. Először csak egy fénypont volt a horizonton, de gyorsan lángoló ívvé nőtt. A torkom összeszorította a rémület. Úgy éreztem, mintha a lábam alól hirtelen eltűnt volna a fedélzet, és zuhantam, egyenesen bele a fekete tengerbe… Linger velem együtt zuhant, ruganyos teste reszketve simult az enyémhez. Az osztálytársaink és mindenki más, sőt, az egész világ a mélybe zuhant. Aztán eszembe jutott a rejtvény. Azon az órán megkérdeztem a filozófiatanárunkat, hogy milyen színű az a bizonyos fal. Azt felelte, hogy fekete. Azt hittem, téved. Mindig úgy képzeltem, hogy a halál fala fényes, mint a friss hó. Ezért jutott eszembe, amikor megláttam a plazmafalat. Ebben a korban a halál már nem fekete volt, hanem olyan, mint egy villámcsapás vakító fénye, és amikor az utolsó villám is lecsap, a világ majd egyetlen pillanat alatt elpárolog.

Több mint három évszázaddal ezelőtt az asztrofizikusok felfedezték, hogy a hidrogén héliummá való átalakulásának üteme a Nap belsejében felgyorsult. Több ezer szondát indítottak egyenesen a Napba, hogy megvizsgálják, és végül kidolgozták a csillag pontos matematikai modelljét.

Ennek a modellnek a segítségével a szuperszámítógépek kiszámították, hogy a Nap fejlődése már túljutott azon a szakaszon, amely a Hertzsprung–Russell-diagram fősorozatát jelenti. A hélium hamarosan átjárja a Nap magját, ami egy heves robbanást, úgynevezett héliumfelvillanást vált ki. Ezután a Nap masszív, hideg vörös óriássá válik, és addig dagad, amíg átmérője el nem éri a Föld pályáját.

De a bolygónk már jóval korábban elpárolog, abban a bizonyos héliumfelvillanásban.

Mindezt az akkori előrejelzések a következő négyszáz évre tették. Azóta háromszáznyolcvan év telt el.

Ez a napkatasztrófa nemcsak elpusztítja és felemészti a naprendszer minden lakható földszerű bolygóját, de ráadásul teljesen átalakítja az óriásbolygók összetételét és pályáját is. Az első héliumfelvillanás után, ahogy a nehéz elemek újra felhalmozódnak a Nap magjában, egy ideig ismételten további heves nukleáris robbanások következnek be. Bár ez az időszak a csillagfejlődésnek csak egy rövid szakaszát jelenti, mégis több ezerszer hosszabb ideig tarthat, mint az egész emberi történelem. Ha a Naprendszerben maradunk, az emberiségnek esélye sincs túlélni egy ilyen katasztrófát. A csillagközi kivándorlás tűnt az egyetlen kiútnak. Az emberiség akkori technológiai szintjét tekintve az egyetlen elérhető célpontot a Proxima Centauri jelentette. Ez volt a hozzánk legközelebbi csillag, mindössze 4,3 fényévnyire. Csakhogy nem volt elég egyetérteni a célállomásban, az igazi vita akörül tört ki, hogyan jutunk oda.

Annak érdekében, hogy a leckét alaposan megjegyezzük, a hajónk kétszer fordult vissza a Csendes-óceánon, így két napfelkeltét is kaptunk. Ekkorra már hozzászoktunk a látványhoz, és már nem kellett meggyőzni minket arról, hogy a déli féltekén született gyerekek valóban túlélhetik a napfényt. Egyenesen belehajóztunk a hajnalba. Ahogy a Nap egyre magasabbra emelkedett az égen, az elmúlt napok hűvös óceáni levegője visszahúzódott, és a hőmérséklet emelkedni kezdett. Éppen elszundítottam a kabinomban, amikor kintről zajt hallottam. Kinyílt az ajtóm, és Linger dugta be a fejét.

– Hé, a földhagyók és földvivők már megint verekednek!

Fikarcnyit sem érdekelt. Négy évszázada mást se csináltak. Ennek ellenére felkeltem, hogy megnézzem. Odakint több fiú verekedett. Elég volt egy pillantás, hogy tudjam: Tung hozza a szokásos formáját. Az apja megátalkodott „földhagyó” volt, aki még mindig börtönbüntetését töltötte, amiért részt vett a Koalíció elleni felkelésben. Tung pedig kétségtelenül az apjára ütött.

Stella kisasszonynak több erős tengerész segítségével sikerült szétválasztania a fiúkat. Vérző orra ellenére Tung még mindig az öklét lengette, és kiabált:

– Dobjuk a földvivőket a tengerbe!

– Én is földvivő vagyok. Engem is a tengerbe akarsz dobni? – kérdezte tőle Stella kisasszony.

– Minden egyes földvivőt a tengerbe dobok! – őrjöngött Tung. A földvivők globális támogatottsága az utóbbi időben egyre nőtt, és újra kezdtek egyre zabolátlanabbak lenni.

– Miért gyűlölsz minket ennyire? – kérdezte Stella kisasszony.

Több földhagyó-gyerek azonnal tiltakozva kiabált:

– Nem fogjuk megvárni, hogy a Földön haljunk meg magukkal, bolond földvivőkkel! Űrhajókat építünk, és elindulunk! Éljenek az űrhajók!

Stella kisasszony megnyomta a csuklóján viselt a holografikus kivetítőt. Egy kép jelent meg előttünk a levegőben, ami rögtön megragadta a figyelmünket. Egy pillanatra elcsendesedtünk. A hologram egy kristálytiszta üveggömböt mutatott. A gömb körülbelül tíz centiméter átmérőjű volt, és kétharmad részben tele vízzel. Volt benne egy kis garnélarák, egy korallág és egy kis zöld alga. A garnéla lomhán úszkált a korall körül.

– Ezt a projektet Tung tervezte természettudomány-órára – mesélte Stella kisasszony. – Azon kívül, amit mindannyian láttok, a gömbben mikroszkopikus baktériumok is vannak. A gömb belsejében minden kölcsönösen függ egymástól. A garnélarák megeszi az algát, és oxigént von el a vízből, majd ürülékével szerves anyagokat bocsát ki, és szén-dioxidot lélegez ki. A baktériumok a garnélarák hulladékát szervetlen anyagokra bontják. Az alga ezután a szervetlen anyagot és a szén-dioxidot felhasználja a fotoszintézishez a mesterséges fényforrás alatt. Tápanyagokat termel, növekszik és szaporodik, valamint oxigént bocsát ki a garnélarák számára, hogy az lélegezhessen. Amíg van elegendő napfény, az üveggömbben lévő ökológiai körforgás elvileg az örökkévalóságig fennmarad. Ez a legjobb diákprojekt, amit valaha láttam. Tudom, hogy ez a gömb megtestesíti Tung álmát és minden földhagyó-gyerek álmát. Ez az általuk vágyott űrhajó, miniatűrben! Tung elmondta nekem, hogy szigorú matematikai modellek eredményei alapján tervezte. Minden egyes organizmus génjeit módosította, hogy az anyagcseréjük tökéletesen kiegyensúlyozott legyen. Szilárdan hitt abban, hogy a gömb belsejében lévő kis világ fennmarad, amíg a garnélarák el nem éri természetes élettartama végét. Az összes tanár odavolt ezért a projektért. A szükséges intenzitású mesterséges fényforrás alá helyeztük. Tung jóslatai meggyőztek bennünket, és magunkban azt kívántuk, hogy az általa létrehozott apró világ sikerrel járjon. De most, kevesebb mint két héttel később…

Stella kisasszony egy kis dobozból óvatosan kivette a valódi üveggömböt. A garnéla élettelenül lebegett a zavaros víz felszínén. A rothadó alga teljesen elveszítette a zöld színét, és élettelen, gyapjas réteggé vált, amely beborította a korallt.

– A kis világ halott. Gyerekek, ki tudja megmondani, miért? – Stella kisasszony felemelte az élettelen gömböt, hogy mindenki láthassa.

– Túl kicsi volt!

– Úgy van, túl kicsi volt. Az ilyen kis ökoszisztémák, akármilyen precízen tervezik is őket, nem tudnak dacolni az idő múlásával. Ez alól a földhagyók űrhajói sem kivételek.

– Akkora űrhajókat fogunk építeni, mint Sanghaj vagy New York City – ellenkezett Tung, de sokkal halkabban, mint korábban.

– Csakhogy minden ennél nagyobb meghaladja az emberi technológia lehetőségeit, és a Földhöz képest ezek az ökoszisztémák még mindig túl kicsik lennének.

– Akkor találunk egy új bolygót!

– Ezt még ti, földhagyók sem igazán hiszitek – válaszolta Stella kisasszony. – A Proxima Centauri körül nem kering megfelelő bolygó. A legközelebbi állócsillag, ahol lakható bolygó található, nyolcszázötven fényévre van tőlünk. Jelenleg a leggyorsabb űrhajó, amit építeni tudunk, csak a fénysebesség 0,5 százalékával tud haladni, ami azt jelenti, hogy százhetvenezer évbe telne odaérnünk. Egy űrhajó méretű ökoszisztéma még az út tizedét sem bírná ki. Gyerekek, csak egy Föld méretű ökoszisztéma, a maga megállíthatatlan ökológiai körforgásával, tudna minket a végtelenségig fenntartani! Ha az emberiség elhagyná a Földet – jelentette ki –, olyan kiszolgáltatottak lennénk, mint egy anyjától elszakított csecsemő a sivatag közepén!

– De… – kezdte Tung, aztán elhallgatott. – Stella kisasszony, túl késő nekünk, és túl késő a Földnek. A Nap fel fog robbanni, mielőtt felgyorsulnánk, és elég messzire jutnánk!

– Van elég idő – válaszolta határozottan Stella kisasszony. – Hinned kell a Koalícióban! Hányszor mondtam már neked? Még ha nem is hiszel, legalább azt mondhatjuk: „Az emberiség büszkén hal meg, mert mindent megtettünk, amit lehetett!”

Az emberiség menekülése ötlépcsős folyamat volt. Először is, a földhajtóművek a Föld mozgásával ellentétes irányú tolóerőt generálnak, megállítva a Föld forgását. Másodszor, a teljes kapacitással működő hajtóművek felgyorsítják a Földet, amíg el nem éri a szökési sebességet, és kirepül a Naprendszerből. Harmadszor, a Föld tovább gyorsul, miközben a világűrben a Proxima Centauri felé repül. Negyedszer, a hajtóművek tolóirányt váltanak, újraindítják a Föld forgását, és fokozatosan lassítanak. Ötödször, a Föld pályára állna a Proxima Centauri körül, és annak kísérőjévé válik. Az emberek ezt az öt lépést úgy nevezték: „Fékezés kora”, „Elhagyás kora”, „Első vándorlás kora” (a gyorsulás alatt), „Második vándorlás kora” (a lassulás alatt) és „Új Nap kora”.

Az egész migrációs folyamat az előrejelzések szerint 2500 évig, azaz több mint száz generáción keresztül tart majd.

Az óceánjáró folytatta útját a Föld éjszakába burkolózó fele felé. Itt sem a napfényt, sem a plazmasugarak izzását nem lehetett látni. Miközben a hűvös atlanti szellő az arcunkat csipdeste, fiatal életünkben először láttuk a csillagokat az éjszakai égbolton. Istenem, szívszorítóan gyönyörű látvány volt! Stella kisasszony fél kézzel átkarolta Lingert és engem.

– Nézzétek, gyerekek – mondta, és a másik kezével a csillagokra mutatott. – Ott van a Centaurus, az pedig a Proxima Centauri, az új otthonunk! – Elsírta magát, és mi is vele sírtunk. Körülöttünk még a kapitány és a legénység – a sok edzett tengerész – is könnyezni kezdett. Könnyes szemmel mindenki abba az irányba nézett, amerre Stella kisasszony mutatott. A csillagok hunyorogtak és táncoltak. Csupán egyetlen csillag világított rendületlenül: egy távoli világítótorony fénysugara a sötét és viharos tenger felett, pislákoló tűz, amely csalogatja a tundrán fagyoskodó magányos utazót. Ez a csillag vette át a Nap helyét a szívünkben. Ez volt az egyetlen remény száz jövőbeli nemzedék számára, ahogy majd navigálnak a bajok tengerén.

*

Hazafelé tartó utunkon láttam a Föld indulásának első jelét. Egy óriási üstökös jelent meg az éjszakai égbolton: a Hold. Mivel a Holdat nem vihettük magunkkal, a felszínére hajtóműveket telepítettek, hogy kilökjék a Föld pályájáról, ezzel biztosítva, hogy a gyorsulási periódus alatt ne történjen ütközés. A holdhajtóművek lendületes csóvája kék fényben fürösztötte a tengert, eltakarva a csillagokat. Az elhaladó Hold gravitációs vonzása toronymagas hullámokat keltett. Át kellett szállnunk egy repülőgépre, hogy hazajussunk az északi féltekére.

Végre elérkezett az indulás napja!

Amint leszálltunk, a földhajtóművek fénye elvakított bennünket. Sokkal fényesebben lángoltak, mint korábban, és már nem ferdén, hanem egyenesen az ég felé mutattak. A hajtóművek maximális teljesítményen működtek. A bolygó gyorsulása mennydörgő, százméteres hullámokat okozott, amelyek minden kontinenst megostromoltak. Heves hurrikánok süvöltöttek, forró habot korbácsoltak fel, és egész erdőket téptek ki gyökerestül… Bolygónk óriási üstökössé változott, kék csóvát húzott maga után az űr sötétjében.

A Föld útnak indult; az emberiség útra kelt.

Nagyapám nem sokkal az indulás előtt hunyt el, megégett testét fertőzés emésztette. Utolsó perceiben egy mondatot ismételgetett: „Ó, Föld, vándorló Földem…”