Ady Endre összes költeményei

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ÚJ VERSEK – 1906

LÉDA ASSZONY ZSOLTÁRAI

A MI GYERMEKÜNK

A VÁR FEHÉR ASSZONYA

MERT ENGEM SZERETSZ

A KÖNNYEK ASSZONYA

FÉLIG CSÓKOLT CSÓK

HUNYHAT A MÁGLYA

HIÁBA KÍSÉRTSZ HÓFEHÉREN

VAD SZIRTTETŐN ÁLLUNK

TÜZES SEB VAGYOK

A FEHÉR CSÖND

A MÁSIK KETTŐ

EGY ÓCSKA KONFLISBAN

LÉDA A HAJÓN

IMA BAÁL ISTENHEZ

A TÓ NEVETETT

MEG AKARLAK TARTANI

CSAK JÖNNE MÁS

A LÉDA SZÍVE

LÉDA PÁRISBA KÉSZÜL

AZ UTOLSÓ MOSOLY

VÉN FAUN ÜZENETE

VÁRNAK REÁNK DÉLEN

HÉJA-NÁSZ AZ AVARON

A HORTOBÁGY POÉTÁJA

EL A FALUBÓL

BÚCSÚ SIKER-ASSZONYTÓL

ÉNEK A PORBAN

A TISZA-PARTON

KÖLTÖZÉS ÁTOK-VÁROSBÓL

LELKEK A PÁNYVÁN

KORÁN JÖTTEM IDE

A KRISZTUSOK MÁRTÍRJA

A LELKEK TEMETŐJE

IHAR A TÖLGYEK KÖZT

ELŰZÖTT A FÖLDEM

TALÁLKOZÁS GINA KÖLTŐJÉVEL

VÉR ÉS ARANY – 1907

A HALÁL ROKONA

AZ ANYÁM ÉS ÉN

NÓTA A HALOTT SZŰZRŐL

PÁRISBAN JÁRT AZ ŐSZ

EGY ISMERŐS KISFIÚ

A HOTEL-SZOBÁK LAKÓJA

A PERCEK ARATÓJA

ELILLANT ÉVEK SZŐLŐHEGYÉN

KÖZEL A TEMETŐHÖZ

A HALÁL ROKONA

A KÖDBE-FÚLT HAJÓK

HALÁL A SÍNEKEN

A NAGY ÁLOM

A RÉG-HALOTTAK PUSZTÁJÁN

A FIAIM SORSA

A PLATÁN-FA ÁLMA

SÍRNI, SÍRNI, SÍRNI

AZ ŐSZI LÁRMA

MEGCSÓKOLOM CSÓK-KISASSZONYT

A HALÁL AUTOMOBILJÁN

HÁROM ŐSZI KÖNNYCSEPP

AZ ÉN KOPORSÓ-PARIPÁM

A FEKETE ZONGORA

A MAGYAR MESSIÁSOK

BESZÉLGETÉS EGY SZEKFŰVEL

HAZAVÁGYÁS NAPFÉNY-ORSZÁGBÓL

MENEKÜLJ, MENEKÜLJ INNEN

HEPEHUPÁS, VÉN SZILÁGYBAN

GÉMEK AZ OLIMPUSZ ALATT

GYÁVA BARLA DIÁK

FÖLSZÁLLOTT A PÁVA

MÁTYÁS BOLOND DIÁKJA

MEGÁRADT A TISZA

A MAGYAR MESSIÁSOK

EGY CSÚF RONTÁS

SZENT MARGIT LEGENDÁJA

A BEFALAZOTT DIÁK

PÁRIS, AZ ÉN BAKONYOM

EGY JÖVŐ KÖLTŐ

DÉLIBÁB-ŐSÖM KÖD-VÁROSBAN

ÉN NEM VAGYOK MAGYAR?

A DUNA VALLOMÁSA

AZ ŐS KAJÁN

AZ AVAR-DOMB KINCSE

ÖZVEGY LEGÉNYEK TÁNCA

JÓ CSÖND-HERCEG ELŐTT

A HALÁL-ÁROK TITKA

SÖTÉT VIZEK PARTJÁN

MOSTOHÁIM A BETŰBEN

AKIK MINDIG ELKÉSNEK

A NYÁRI DÉLUTÁNOK

SÁRBAN VESZETT HÓ

RÓZSALIGET A PUSZTÁN

AZ ŐS KAJÁN

ÁLOM ÁLOM HELYETT

AZ ÁHÍTOTT CSÖMÖR

CSENG AZ ÉLET

VÁRÁS A TAVASZ-KUNYHÓBAN

BOLYONGÁS AZUR-ORSZÁGBAN

A KARÁCSONY FÉRFI-ÜNNEP

AZ ALVÓ CSÓK-PALOTA

ASSZONYOK A PARTON

MI URUNK: A PÉNZ

SÍRÁS AZ ÉLET-FA ALATT

ÜLÖK AZ ASZTAL-TRÓNON

A NAGY PÉNZTÁRNOK

ÖRÖM-VÁROS VOLT A HAZÁM

LÁZÁR A PALOTA ELŐTT

A GAZDAGSÁG ÁLMA

JÚDÁS ÉS JÉZUS

CSAK EGY PERC

HAVASOK ÉS RIVIÉRA

UZSORÁS KHIRON KERTJE

PÉNZ A REMETESÉGBEN

VÉR ÉS ARANY

MI URUNK: A PÉNZ

FUTÁS A GOND ELŐL

A ZOZÓ LEVELE

PÉNZ ÉS KARNEVÁL

DÚS LOVAG NÁSZA

A NÉMA MADARAK

THAISZOK TAVASZI ÜNNEPE

MAMMON-SZERZETES ZSOLTÁRA

A LÉDA ARANY-SZOBRA

CSOLNAK A HOLT-TENGEREN

ABSOLON BOLDOG SZÉGYENE

KERESZTTEL HAGYLAK ITT

ÖRÖK HARC ÉS NÁSZ

VALAMIKOR LÁNYOM VOLTÁL

KÉT HAJDANI SZERETŐK

ADD NEKEM A SZEMEIDET

LÉDÁVAL A BÁLBAN

JÖJJ, LÉDA, MEGÖLELLEK

NEM MEHETEK HOZZÁD

LÉDA A KERTBEN

SZENT JÚNIUS HÍVÁSA

BIHAR VEZÉR FÖLDJÉN

EGYEDÜL A TENGERREL

FEKETE HOLD ÉJSZAKÁJÁN

MÁRIA ÉS VERONIKA

A LÉDA ARANY-SZOBRA

A SZEMEMET CSÓKOLD

BÖLCS MARUN MESÉJE

A HOLNAP ELÉBE

HAZAMEGYEK A FALUMBA

ÍGY SZÓLNA A SZÓM

DALOK TÜZES SZEKERÉN

KI AD TÖBBET ÉRTE?

MARADHATSZ ÉS SZERETHETSZ

AZ ÉN KÉT ASSZONYOM

AZ ELBOCSÁJTOTT LÉGIÓ

AHOL ÁRGYILUS ALSZIK

AKIKNEK DAJKÁJA VAGYOK

ÉNEK A VISZTULÁN

VÍG ÚRFIAK BORA

A BÉLYEGES SEREG

PAP VAGYOK ÉN

AGG NÉRÓ HALÁLA

ÁLOM EGY MÉHESRŐL

A NAGY KÉZ TÖRVÉNYE

EGY JÖVENDŐ KARÁCSONY

AZ ÉN SÍRÁSOM

A HOLNAP ELÉBE

HA A SZEMEM LEFOGTÁK

AZ ÉRTŐL AZ OCEÁNIG

AZ ÚR ILLÉSKÉNT ELVISZI MIND...

AZ ILLÉS SZEKERÉN – 1908

A SION-HEGY ALATT

ÁDÁM, HOL VAGY?

AZ ISTEN BALJÁN

KRISZTUS-KERESZT AZ ERDŐN

AZ ÚR ÉRKEZÉSE

IMÁDSÁG HÁBORÚ UTÁN

EGY RÉGI KÁLVIN-TEMPLOMBAN

A SION-HEGY ALATT

SZERESS ENGEM, ISTENEM

A NAGY CETHALHOZ

A VIDÁM ISTEN

ÁLMOM: AZ ISTEN

URAM, OSTOROZZ MEG

AZ ÉJSZAKAI ISTEN

AZ ISTEN HARSONÁJA

ISTEN, A VIGASZTALAN

TÉLI MAGYARORSZÁG

MAGYAR JAKOBINUS DALA

EGY HARCI JÉZUS-MÁRIA

MAGYAR FA SORSA

VÉN DIÁK ÜDVÖZLETE

MÉRT IS TETTEM?

HÁRMAN A MEZŐN

AZ ÉN MAGYARSÁGOM

NÉHAI VAJDA JÁNOS

A TÉLI MAGYARORSZÁG

A MAGYAR VIGASSÁG

CSOKONAI VITÉZ MIHÁLY

A KÜRTÖSÖK SZAVA

NEKÜNK MOHÁCS KELL

ILOSVAI SELYMES PÉTER

KIS, FALUSI HÁZ

A HALÁL-TÓ FÖLÖTT

LÉDA AJKAI KÖZÖTT

A TE MELEGSÉGED

A MI NÁSZNAGYUNK

LÉDÁVAL A TAVASZBAN

LÉDA AJKAI KÖZÖTT

HA HOLTAN TALÁLKOZUNK

CSÓK AZ ÁJULÁSIG

A SZERELMESEK HOLDJA

VÁROM A MÁSIKAT

CSUKOTT SZEMŰ CSÓKOK

RUTH ÉS DELILA

AZ ASSZONY JUSSA

HALÁLBA VIVŐ VONATOK

NEM JÖN SENKI

A LELKEDDEL HÁLNI

ÉN RÉGI MÁTKÁM

AZ UTCA ÉNEKE

DÓZSA GYÖRGY LAKOMÁJÁN

A VÖRÖS NAP

EMLÉKEZÉS TÁNCSICS MIHÁLYRA

A LEGSZENTEBB CSÓK

A HADAK ÚTJA

AZ UTCA ÉNEKE

CSÁK MÁTÉ FÖLDJÉN

A GRÓFI SZÉRŰN

PANNONIA GRÓFNŐ SZEKERE

AZ ŐSZI RÓZSÁK

A CSILLAGOK CSILLAGA

ÚJ VÁRAK ÉPÜLTEK

A DÉLIBÁB ÜZENETE

DÓZSA GYÖRGY UNOKÁJA

HALÁLVIRÁG: A CSÓK

HÍVEN SOHASE SZERETTEM

EGY RÉGI SZÍNÉSZ-LEÁNY

GONOSZ CSÓKOK TUDOMÁNYA

HALÁLVIRÁG: A CSÓK

ÚRI SZŰZ DICSÉRETE

AKIT ÉN CSÓKOLOK

A SZÍV KOMÉDIÁJA

AZ ELSŐ ASSZONY

HA CSÓKOKAT HALLOK

A CSATATÉR HŐSE

A FONTAINEBLEAU-I ERDŐBEN

SZÜRET AZ ATHOSZHEGYEN

MÁJUSI ZÁPOR UTÁN

HIDEG KIRÁLY ORSZÁGÁBAN

AZ ÉLET BOSSZÚJA

KACAGÁS ÉS SÍRÁS

A PARASZT NYÁR

TAVASZ A FALUBAN

AZ UTOLSÓ REGGELEN

MI LESZ HOLNAP?

A HALÁL LOVAI

A FEHÉR KENDŐ

A TAVASZI VIHARBAN

HIDEG KIRÁLY ORSZÁGÁBAN

A NINCSEN HIMNUSZA

CSÉPEL AZ IDŐ

A HARMINCADIK ANDRÁS-NAP

A JÉGCSAP-SZÍVŰ EMBER

EGY VIDÁM TOR

A FEHÉR LÓTUSZOK

A MUSZÁJ-HERKULES

HARCOS EMBER SZÍVE

HA TÁVOLRÓL NÉZEK

ÚJ KÖNYVEM FEDELÉRE

A MARADANDÓSÁG VÁROSÁBAN

AKIK MAJD ELKÍSÉRNEK

AZ ÉN BŰNÖM

A MUSZÁJ-HERKULES

IDŐ ELŐTT ELMÚLNI

ÉN FIATAL MARADOK

GONOSZAK A HALOTTAK

LENNI KELL, LENNI

A LEGJOBB EMBER

SEREGÉLY ÉS GALAMB

A ROTHSCHILDÉK PALOTÁJA

MOROGNAK A VÉNEK

A VERSELŐ ASSZONYOK

AZ ÉN TESTAMENTUMOM

ÁLCÁS, VÉN VALÓMMAL

ÉN KIFELÉ MEGYEK

SEM UTÓDJA, SEM BOLDOG ŐSE...

SZERETNÉM, HA SZERETNÉNEK – 1909

ESZE TAMÁS KOMÁJA

OND VEZÉR UNOKÁJA

BUJDOSÓ KURUC RIGMUSA

A DÁL-KISASSZONYOK NÁSZA

HAJÓ A KÖDBEN

NÉGY-ÖT MAGYAR ÖSSZEHAJOL

ESZE TAMÁS KOMÁJA

ZILAHI EMBER NÓTÁJA

KURUC ÁDÁM TESTVÉREM

HARCOS GYULAI PÁL

A FÖL-FÖLDOBOTT KŐ

KÉT SZENT VITORLÁS

CSÓKOKBAN ÉLŐ CSÓKTALANOK

MILÁNÓ DÓMJA ELŐTT

BIZTATÓ A SZERELEMHEZ

ELFOGYNI AZ ÖLELÉSBEN

MEGÖLELNÉM A LYÁNYOD

ŐSZBEN A SZIGET

KÉT SZENT VITORLÁS

HIÁBA HIDEG A HOLD

SÉTA BÖLCSŐ-HELYEM KÖRÜL

ÍGY SZALADSZ KARJAIMBA

A VÉN KOMORNYIK

ÉSZAKI EMBER VAGYOK

EZVORÁSZ KIRÁLY SÍRIRATA

BETEMETIK A TAVAT

UJJAK A SZAJNÁBAN

ZÚG-ZENG A JÉGCIMBALOM

MEGINT PÁRIS FELÉ

A VÉN KOMORNYIK

BOLOND, HALÁLOS ÉJ

BUDAPEST ÉJSZAKÁJA SZÓL

CATULLUS KÖLTÖ HALÁLA

NEM ELŐSZÖR SÍROK

KISVÁROSOK ŐSZI VASÁRNAPJAI

A HARCUNKAT MEGHARCOLTUK

VALAMI MÉG KÉSZÜL

EGY MEGÍRATLAN NAPLÓBÓL

AKAROM: TISZTÁN LÁSSATOK

A TENGER ÁKOMBÁKOMA

SZÉTVEREK MAJD KÖZTETEK

A HARCUNKAT MEGHARCOLTUK

ÉGŐ TŰZBEN DIDEREGVE

AZ ELÁTKOZOTT VITORLA

ÁZOTT SZÉNA-RENDEK FÖLÖTT

A MENTŐ GLÓRIA

AKI HELYEMRE ÁLL

HOSSZÚ AZ ERDŐ

A SZIVÁRVÁNY HALÁLA

AZ ELSŐSÉG JÓSÁGA

MAGYAR VÉTKEK BÍBORBAN

A HÁGÁR OLTÁRA

AZ ÖRÖK HALÁL-MENET

MAI ASSZONYOK UDVARÁBAN

DUDORÁSZÓ, RÉGI NÓTA

HELÉNA, ELSŐ CSÓKOM

FEHÉR LYÁNY VIRÁG-KEZEI

A TÍZÉVES ÉVA

A HÁGÁR OLTÁRA

A CSÓK-CSATATÉR LOVAGJAI

A LÓRI CSÓKJA

ELINDULT EGY LEÁNY

KATÓ A MISÉN

A HÓVÁR-BÉRCEK ALATT

NÉZNI FOGUNK, HEJHAJH

SAPPHO SZERELMES ÉNEKE

A JÖVENDŐ FEHÉREI

KÜLDÖM A FRIGY-LÁDÁT

A MA KIEBRUDALTJAI

A KÖNNYEK HASZNA

VARJAK, SZENT MADARAK

BÚS AHASVÉROK MÁJUSA

A JÖVENDŐ FEHÉREI

MÁSOKÉRT HALUNK MEG

ÁLMODIK A NYOMOR

PROLETÁR FIÚ VERSE

MENEKÜLÉS ÚRI VIHARBÓL

ÁLDASSÁL, EMBERI VEREJTÉK

ÁLDOTT, FALUSI KÖD

APÁMTÓL, ANYÁMTÓL JÖVÉN

EGY RÉGI-RÉGI FŰZ

AZ ÖREG KÚNNÉ

RETTEGÉSBEN A FALU

ÁLDOTT, FALUSI KÖD

ŐSZI, FORRÓ VIRÁG-HALMON

AZ ELSÜLLYEDT UTAK

A HATALMAS TÉL

FEDJÜK BE A RÓZSÁT

RENDBEN VAN, ÚRISTEN

A HALÁL PITVARÁBAN

ALÁZATOSSÁG LANGY ESŐJE

IMÁDSÁG ÚRVACSORA ELŐTT

AZ ANTI-KRISZTUS ÚTJA

RENDBEN VAN, ÚRISTEN

VIRÁG-FOHÁSZ VIRÁGOK URÁHOZ

A JÉZUSKA TISZTELETÉRE

ADJON ISTEN MINDENKINEK

VEZEKLŐ VIGADOZÁS ZSOLTÁRA

SZELÍD, ESTI IMÁDSÁG

KÖNYÖRGÉS VÍG HALÁSÉRT

NE SÚJTS BÉNASÁGGAL

EGY AVAS KÉRDÉS

AZ URAKNAK URA

EGYRE HOSSZABB NAPOK

VALAKI UTÁNAM KIÁLT

BOLDOGOK AZ ÖREGEDŐK

ELSŐ SZERETŐM ÖLÉBEN

DURUZSLÁS A JÉGVEREMBŐL

KOCSI-ÚT AZ ÉJSZAKÁBAN

NEM JÁTSZOM TOVÁBB

SIRATÓ EMBER DALA

AZ IFJÚ RAJNÁNÁL

TARARRAROM, HAJH, TARARRAROM

A HALÁL: PIRKADAT

EGYRE HOSSZABB NAPOK

FÁJDALMAS, BÚS KITÉRŐ

LELKEM SZERELMES FATTYAI

AZ ÁGYAM HÍVOGAT

KEZDENEK NYAKUKBA VENNI

MOST PEDIG ELNÉMULUNK

BAJVÍVÁS VOLT ITT

A MINDEN-TITKOK VERSEI – 1910

AZ ISTEN TITKAI

HISZEK HITETLENÜL ISTENBEN

ÖRVENDEZZ, IFJÚ, IFJÚSÁGODBAN

A GYÜLEKEZET SÁTORÁBAN

A KIMÉRÁK ISTENÉHEZ

ISTEN DRÁGA PÉNZE

KÖNYÖRGÉS EGY KACAGÁSÉRT

AZ ISTEN-KERESŐ LÁRMA

EGY KEVÉSNYI JÓSÁGÉRT

A SZERELMETLENSÉG ISTENÉHEZ

KAIN MEGÖLTE ÁBELT

A SZERELEM TITKAI

A TÜRELEM BILINCSE

NEM ADOM VISSZA

A FÖLTÁMADÁS SZOMORÚSÁGA

ÖREG SUHANC VÁGYAKOZÁSA

CSAK LÁTNI AKARLAK

HALK, BÁNATOS SZÖKÉS

A HOLNAPUTÁNI ASSZONYKÁK

TALÁLKOZÁS EGY GÉPKOCSIVAL

A HARMADIK EMELETRE

VALAKI, VALAKI EMLEGET

MOST ÖLELNE VALAKI

A SZERELEM EPOSZÁBÓL

A SZOMORÚSÁG TITKAI

A NAP RAVASZKODÁSA

SENKI ÉLŐNEK ELLENSÉGE

AKÁRMILYEN CSÚNYA ÉLETET

AZ ÖRÖMTELENSÉG ÖRÖME

AZ ELSÖTÉTÜLT UTCÁN

A RÉM-MESÉK UHUJA

A MEGÁTKOZOTT EMBER

AZ ÉN VIRÁG-HALMOM

AZ ELMARADT SZOMORÚSÁG

AZ ÉJ ZSOLTÁRA

NAGY SÍRKERTET MÉRÜNK

JÓSÁG SÍRÓ VÁGYA

A MAGYARSÁG TITKAI

GŐZÖSRŐL AZ ALFÖLD

HAJH, ŐSZI MAGYARSÁG

A CIVÓDÓ MAGYAR

A MÁRCIUSI NAPHOZ

GÁLÁS, VASÁRNAPI NÉP

A FAJOK CIRKUSZÁBAN

ITT, A BOZÓTBAN

PIMASZ, SZÉP ARCCAL

AZ UTOLSÓ KURUC

OBSITOS VITÉZ NÓTÁJA

HAJLONGNI EMERRE, AMARRA

A MINDSZENTI TEMETŐBEN

ÉLNI, MÍG ÉLÜNK

EGY TEMPLOM-ALAPÍTÓ ÁLMA

A DICSŐSÉG TITKAI

AZ ÖREG SZAKÁLAS

UTÁLNAK, DE CSODÁLNAK

A PÓCSI MÁRIA

HA TANULTUNK ZSOLTÁROKAT

ÉLETEM APADÓ ERE

FEHÉR ASZTAL BÚCSÚZTATÓJA

BUJKÁLÁS A SZÁNALOMTÚL

BUKDOSIK A LELKEM

ELADÓ A HAJÓ

AZ ÉN HADSEREGEM

MERT MÁSOKÉRT CSATÁZTAM

KI ELVESZTI HARCÁT

SZEGÉNY, ÁRVA RIGÓIM

AZ ÉLET-HALÁL TITKAI

A SORSOM ELLOPÓJA

AZ ELREJTETT ARCOK

A CSODÁK ESZTENDEJE

TESTEM, VITÉZ PAJTÁSOM

A MEGHÍVOTT HALÁL

MINDENT MÁSKÉPPEN SZERETNÉK

AZ ÁRULÁS NYARA

AZ IDEGEN ARCOK

AZ ÉLETEM KERTJE

AKIT EGYSZER MEGLÁTTUNK

AZ EGYENES CSILLAG

ELHAGYOTT A FÉLELEM

A TŰNŐDÉS CSOLNAKJÁN

A MENEKÜLŐ ÉLET – 1912

A SZŰZ PILÁTUS

KÖSZÖNET AZ ÉLETÉRT

DALOK A LABDATÉRRŐL

FELELET AZ ÉLETNEK

A SZŰZ PILÁTUS

A MEGABRONCSOZOTT LÉLEK

A VÁR-ÚR SZEMÉREMÖVE

A MEGŐSZÜLT TENGER

TÉLBE-HULLÓ EMBER VÁGYA

A TÁVOLI SZEKEREK

NYÁRDÉLUTÁNI HOLD RÓMÁBAN

A SÁTÁN KEVÉLYE

AZ ELZÁRT KIRÁLY-LYÁNY

A BÉKÉS ELTÁVOZÁS

AZ ÓPERENCIÁS TENGEREN

ASSZONY ÉS TEMETŐ

SZÍVEDET ISTEN SEGÍTSE

A FIAM BÖLCSŐJÉNÉL

AZ ŐSZ SZERELMEI

ELDÖNTI A SORS

ASSZONY ÉS TEMETŐ

A VÉN CSAVARGÓ

A VÁROS LEÁNYA

A LEGSZEBB ESTE

ÁLDÁSADÁS A VONATON

TŰNNEK A LYÁNYOK

ISTENHEZ HANYATLÓ ÁRNYÉK

DÜHÖDT, HALÁLOS HARCBAN

BOSSZÚS, HALK VIRÁGÉNEK

A PATYOLAT ÜZENETE

KIS, KARÁCSONYI ÉNEK

A MENEKÜLŐ ÉLET

A NAGYRANŐTT KRISZTUSOK

A RÉMÜLET IMÁJA

AZ EDDIG ÁMENE

KÖSZÖNÖM, KÖSZÖNÖM, KÖSZÖNÖM

ISTENHEZ HANYATLÓ ÁRNYÉK

A TAVASZNAK ALKONYATA

HARC ÉS HALÁL

EZÜST PATKÓS PARIPÁlNKON

AZ ÖRÖKKÉ ELVÁLTAK

AZ ISTENNEK VISELŐSE

VÁLOGATÁS A TEMETŐBEN

HARC ÉS HALÁL

EGY UTOLSÓ ÉGI HÁBORÚ

ELSZÁLLNAK A LEPKÉK

FOGOLY A VÁRTORONYBAN

DRÁGA, HALOTT NÉZÉSEKKEL

AZ ELJÁTSZOTT ÖREGSÉG

ÜZENET KÖLTŐCSKE MIHÁLYNAK

TÜRELMETLEN, JÓ BARÁTAIMHOZ

SEREGESEN SENKIK JÖNNEK

A LELKEM KÁNAÁN-MAGVAI

ZENDÜLÉS VÁRAM ALJÁN

SZÉP, MAGYAR SORS

A TAVALYI CSELÉDEKHEZ

ÚJ MAGYAR BUKOLIKA

A TŰZ MÁRCIUSA

VITÉZ MIHÁLY ÉBRESZTÉSE

KIDALOLATLAN MAGYAR NYARAK

AZ ÚJ KÍSÉRTET

ANYA ÉS LEÁNYA

TÖRTÉNELMI LECKE FIÚKNAK

CSABA ÚJ NÉPE

SZÉP, MAGYAR SORS

A MAGYAR TANÍTÓKHOZ

LEVÉL-FÉLE MÓRICZ ZSIGMONDHOZ

MAGYAR-BÁNÓ MAGYAR AGGYAL

LOVATLAN SZENT GYÖRGY

SZOMORÚ ÓDÁK VALAKIHEZ

ÉN, SZEGÉNY MAGAM

AZ ÖRÖK GYERMEKSÉG

FÉLREVERT HARANGOS NAPOK

MESE SZÉP CSÍNY-ORSZÁGBÓL

FAJTÁDDAL EGYÜTT ÁTKOZLAK

TEVELED AZ ISTEN

SZÉP VOLTÁL VOLNA

VÉN, BOLOND ÚR

RÁZD MEG SZÍVEDET

ÓH, ÉLETEK ÉLETE

MARGITA ÉLNI AKAR

MARGITA PÁRISBA JÖTT

MIKOR PÁRISBÓL HAZAJÖTTÜNK

MARGITA ÉS OTTOKÁR

SZERELMEK AZ ŐSZBEN

HA VISSZAJÖNNE MARGITA

MIKOR MARGITA VISSZAJÖTT

A MARGITA FIA

MARGITA ÉS SORSUNK

FORRÓ SZOMJAKBAN EMLÉK

RÖVID, KIS BÚCSÚZÓ

BÁNTOTT, DÖFÖLT FOLYTON A PÉNZ IS...

MARGITA ÉLNI AKAR – 1912

A MAGUNK SZERELME – 1913

A VISSZAHOZOTT ZÁSZLÓ

A VESZÉLYEK ISTENE

A MEGUNT CSATAZAJ

ÚJ, VIRÁGOS IFJÚSÁGGAL

A VISSZAHOZOTT ZÁSZLÓ

VÁROS MEGVÉTELE UTÁN

SZÁZ HŰSÉGŰ HŰSÉG

VIDÁM TEMETÉS ÉNEKE

A VISSZAJÁRÓ MÁJUSOK

TILTAKOZNI ÉS AKARNI

SZENT LEHETETLENSÉG ZSOLTÁRJA

HAJH, ÉLET, HAJH

KÖSZÖNTŐ AZ ÉLETRE

FÖLKELÉSEK ÉS FELEDKEZÉSEK

A MAGUNK SZERELME

RÖPÜLJ, PIROS SÁRKÁNYOM

HOLNAPRA GYÓGYULÓ BÁNAT

ÉN ERŐSZAKOS IFJÚSÁGOM

MÉG MINDIG HÁBORÚ

IMÁDSÁG A CSALÁSÉRT

NŐ-KERGETŐ, FÉNYES HAZUGSÁG

ELBOCSÁTÓ, SZÉP ÜZENET

VALAKI ÚTRAVÁLT BELŐLÜNK

KÉRDÉS KÉK SZEMEKHÖZ

HŰSÉG ARANYOS KORA

A KIÜRÍTETT ÁGYASHÁZ

IMÁDSÁG A CSALÁSÉRT

TALÁLKOZÁS EGY SENKIVEL

A TÚLSÓ PART

AZ ISMERETLEN ADA

VÉRMUZSlKÁS, CSODÁLATOS HARC

ÓH, NAGYSZERŰ SZERELEM

BESZÉLGETÉS A BOSZORKÁNNYAL

HÁT IMÍGYEN SÍROK

A MENEKÜLŐ LOVAS

A MEGSZÉPÍTŐ FÁTUMA

ÉS SEHOGYSE VAGYOK

HÁT IMÍGYEN SÍROK

A CSONTVÁZAK KATHEDRÁLISÁBAN

ZUHANÁS A SEMMIBE

TÉLI ALKU SZEMEMMEL

NE HAGYJUK EL MAGUNKAT

A LÓ KÉRDEZ

IFJÚ KAROK KIKÖTŐJÉBEN

ÖREG LEGÉNY SZERELME

MERT SENKI JOBBAN

A SZÉPÍTŐ ÖREGSÉG

HOLNAP IS ÍGY

IFJÚ KAROK KIKÖTŐJÉBEN

CSUPÁN MAGAMTÓL BÚCSÚZOM

MERT TÚLSÁGOSAN AKARLAK

MIKOR SZULAMIT ALSZIK

A VÁLLAD, A VÁLLAD

A BOZÓT LEÁNYA

AZ ANGYALOKNÁL BECSÜLETESEBBEN

HOLNAP TALÁN ELKÜLDÖM

AZUTÁN VÉGE VOLNA

FEKETE VIRÁGOT LÁTTÁL

SZENT LÉLEK KARAVÁNJA

IGAZ, UCCAI ÁLMOK

HOGY MA VAGYUNK

ÉNEK ARATÁS ELŐTT

SZENT LÉLEK KARAVÁNJA

RENGJ CSAK, FÖLD

MI KACAGUNK UTOLJÁRA

BARANGOLÁS AZ ORSZÁGBAN

ROHANUNK A FORRADALOMBA

ÚJ TAVASZI SEREG-SZEMLE

A TŰZ CSIHOLÓJA

ENYHE, ÚJÉVI ÁTOK

DAL A HAZUGSÁG-HÁZRÓL

A MEZŐHEGYESI HÁBORÚ

RÉGI ÉNEKEK EKHÓJA

A GYÁVA HATALMASOK

MEGÁLLT A SORS

KI LÁTOTT ENGEM?

KI LÁTOTT ENGEM? – 1914

A KÉNYSZERŰSÉG FÁJA

MEGINT NAGY VIZEKRE

A PERC-EMBERKÉK UTÁN

MEGINT SOKAN NÉZNEK

FÖL, FÖL, URAM

VÁGYNI HOGY SZERETNÉK

HUNN, ÚJ LEGENDA

ERDŐBEN, ESŐS DÉLUTÁNON

AZ EGYEDÜLISÉG VIGASZA

AZ ÉN INGOVÁNYOM

A XXX-IK SZÁZADBÓL

A KÉNYSZERŰSÉG FÁJA

NEM SZÁNATOM MAGAM

AZ ÁRADÁSOK UTÁN

ÉN FÁRADTAM EL

TAVASZ VAN, ÚRFI

A BÖLCSESÉG ÁLDOZÁSA

AKIK HELYÉN ÉLTEM

MOST MÁR MEGÁLLHATOK

UTÓLSZOR MÉG PÁRISBA

AZ UTOLSÓ SEREG

SÍPJA RÉGI BABONÁNAK

KÉT KURUC BESZÉLGET

ÜLJ TÖRVÉNYT, WERBŐCZI

BETEG SZÁZADOKÉRT LAKOLVA

AZ HALOTTAS ÜNNEP

NAGY LOPÁSOK BŰNE

SÍPJA RÉGI BABONÁNAK

AZ UNDOR ÓRÁIBAN

HÁT EZÉRT BOLONDULTUNK?

UTÁLATOS, SZERELMES NÁCIÓM

NEM NAGY DOLOG

ÖRÖKKÖN ÍGY VOLT

ÜZENET AMERIKAI VÉREIMHÖZ

A RÉGI CSAPSZÉKBEN

A TÉL ASZTALÁNÁL

A HÓSEÁS ÁTKA

SZERENCSÉS ESZTENDŐT KÍVÁNOK

AZ IDŐ ROSTÁJÁBAN

AZ ELVESZETT CSALÁDOK

AZ ÁRVASÁG KERTJEIBEN

A GYERMEKSÉG ELÉGIÁJA

HAL HELYETT KÍGYÓT

MONDJAM EL SZÓBAN?

KIS NŐI CSUKÁK

AZ ELVESZETT CSALÁDOK

KÖNYÖRGŐ, MÁJUSI LEVÉL

A CIGÁNY VONÓJÁVAL

NŐ VAN MELLETTEM

ÖREGSZÜNK, ÖREGSZÜNK, ÖREGSZÜNK

ÓH, FURCSA ÉLET

JÁTÉK, JÁTÉK, JÁTÉK

EGY STÁJER DOMBON

A HOSSZÚ HÁRSFA-SOR

ÉLET HELYETT ÓRÁK

VÉRES PANORÁMÁK TAVASZÁN

MINDEN RÉM RIOGAT

AZ IZGÁGA JÉZUSOK

VENDÉGSÉG BOTTYÁN VEZÉRNÉL

KÉTFÉLE VELSZI BÁRDOK

ARAT A MAGYAR

VÉRES PANORÁMÁK TAVASZÁN

A HŐKÖLÉS NÉPE

VÁLASZ BAJNOKI HÍVÁSOKRA

CSILLAGOS, VÉN CSATALOVAK

KÍN ÉS DAC

LESZ MÁS LAKODALOM

AD AZ ISTEN

ELVESZETT HIT: ELVESZÍTLEK

A SZEMEINK UTÓDJAI

ÜZENET EGYKORI ISKOLÁMBA

GYŰLÖLET ÉS HARC

ŐSZI, PIROS VIRÁGOK

TÜZES TRÓNOD KÖRÜL

NEM HAGYOM ABBAN

IFJÚ SIRÁLYI KEDVEK

MOST KÖVETELLEK MAGAMNAK

ÉS MÉGIS KIKIÁLTOM

FELESELÉS EGY ASSZONY-VERSSEL

HA VÉRHARMAT KELL

AKARLAK, HÁT HAZUDJUNK

ÚJ TAVASZ EZ

HAJNALLAL A HAJNALNAK

ŐSZI, PIROS VIRÁGOK

KIS, KÉK DEREGLYE

AKI MAGÁNAK ÉL

BE SZÉPRE-NŐTTÉL BENNEM

ELTEMETEM SZEMEM LÁTOTTJAIT

NAGYON KÖZELBE KERÜLTÜNK

MEGKÖSZÖNÖM, HOGY VAGY

KESERŰ IMÁDSÁGOK MYLITTÁHOZ

ŐSZÜLŐ ERDŐK RETTEGÉSE

A LEGFŐBB VÁRTA

BECÉZŐ, SIMOGATÓ KEZED

ÉLETBÉREM SÍRVA PANASZLOM

HÁT AHOGYAN A CSODÁK JÖNNEK ...

A HALOTTAK ÉLÉN – 1918

EMBER AZ EMBERTELENSÉGBEN

EMLÉKEZÉS EGY NYÁR-ÉJSZAKÁRA

AZ AKARAT CSELÉDJEI

A FEKETE HÚSVÉT

CSAK ROSSZABB VOLNÉK

NÓTÁZÓ, VÉN BAKÁK

EMBER AZ EMBERTELENSÉGBEN

A FÖLD ÉBRESZTÉSE

VÉRESRE ZÚZOTT HOMLOKKAL

A RÉMNEK HANGJA

TEGNAPI TEGNAP SIRATÁSA

E NAGY TIVORNYÁN

MAI PRÓFÉTA ÁTKA

MAG HÓ ALATT

A SIRATÓ SIRALMA

INTÉS AZ ŐRZŐKHÖZ

VÁRNAK A TÁBOROZÓK

A TÁBOR-TŰZ MELLETT

LEVÉL A VÉGEKRŐL

ELHANYAGOLT, VÉRES SZÍVÜNK

MAG HÓ ALATT

KURUCOK ÍGY BESZÉLNEK

AZ IGAZI SZÓ

A MOSTI MÁRCIUS

AZ ÜTÉSEK ALATT

EGYSZER VOLT CSAK

AZ ELTÉVEDT LOVAS

HÁZ JEGENYÉK KÖZÖTT

A FAJTÁM SORSA

ELMENNI TÁVOLRA, PUSZTULNI

FÁRADTAN BIZTATJUK EGYMÁST

A MESEBELI JÁNOS

AZ ELTÉVEDT LOVAS

A RÉGI SEREGLÉSEK

A HARCOK KÉNYSZERÜLTJE

ÉLÜNK VAGY NEM?

A NAGY HINTA-JÁTÉK

TÖBB BIZODALOM VÁGYA

ELFÁRASZT A VÁRÁS

KÉTKEDŐ, MAGYAR LELKEM

KÉT KURUC BESZÉLGET

KRÓNIKÁS ÉNEK 1918-BÓL

A HALOTTAK ÉLÉN

OBSITOT SE KAPOK

ÚJ ARATÓ-ÉNEK

HULLA A BÚZA-FÖLDÖN

AZ ŐSZ MUZSIKÁJA

A HALOTTAK ÉLÉN

TORONY AZ ÉJSZAKÁBAN

HALOTTAN ÉS IDEGENEN

SZOMORÚ HITVALLÁS MAGAMHOZ

EMLÉKEZÉS NAGY HALOTTRA

AZ UTOLSÓ HÍDFŐ

SZEGÉNY ZUBOLY EMLÉKÉRE

KINCS GYULA EMLÉKÉNEK

NÓTÁK PIROS ŐSSZEL

A DIES IRAE

ÁSÍT A TÜKÖR

BÓBISKOLVÁN LEHAJTOTT KARDOMON

A MEGNŐTT ÉLET

IFJÚ SZÍVEKBEN ÉLEK

A HIVALKODÓ EMBER

AZ ÖREG ÁRVASÁG

LÁTTAM REJTETT TÖRVÉNYED

HIMNUSZ A TAVASZNAK

A MEGNŐTT ÉLET

A SZÉP HÚSVÉT

A RABBISÁG SORSA

A HOLD MEGBOCSÁJT

DAL A BOLDOGTALANSÁGRÓL

AZ ŐSZ DICSÉRETE

A KRASZNA VÖLGYÉN

KÉSZÜLÉS TAVASZI UTAZÁSRA

ÉSAIÁS KÖNYVÉNEK MARGÓJÁRA

ÉSAIÁS KÖNYVÉNEK MARGÓJÁRA

HOZSÁNNA BÍZÓ SÍRÓKNAK

MENEKÜLÉS AZ ÚRHOZ

ADJA AZ ISTEN

TE ELŐTTED VOLT

A NAGY HITETŐ

KICSODA BÜNTET BENNÜNKET?

A TITOK ARAT

VIRÁGOS KARÁCSONYI ÉNEK

A CSODÁK FÖNTJÉN

VOLT EGY JÉZUS

NEM CSINÁLSZ HÁZAT

A SZÉTSZÓRÓDÁS ELŐTT

ÉS MOST MÁR

CERUZA-SOROK PETRARCA KÖNYVÉN

A NAGY HÍD

VÖRÖS TELE-HOLD EMLÉKE

CERUZA-SOROK PETRARCA KÖNYVÉN

MÉG FÁJOBB KÖNNYEK

KI VÁRNI TUD

UZSORÁS KÖLCSÖNÖK VÁLTÓJA

A FOGYÓ HOLD

KÁR VOLNA ÉRTED

ÉN BÚS IBOLYA-VETÉSEM

A TAVASZI SZÍV

ÖSSZEBÚVÓ FÉLELEM ÓRÁI

TALÁN HELLÁSZ KÜLDÖTT

VÁNDOR, TÉLI HOLD

TOVÁBB A HAJÓVAL

MÉGSEM, MÉGSEM, MÉGSEM

ÁLDOZÁS PIROS KEDVVEL

MÁR ELŐRE RENDELTETTEM

SAJNÁLOM SZEGÉNY FIÚKAT

A SZENVEDÉSNÉL TÖBBET

A BŰNÖK KERTJÉBEN

NYÖGÖK S MIND TERHEMMEL

BÁTOR JAJ NÉLKÜL

UGRANI MÁR: SOHA

TÁVOLRÓL A MOSTBA

A SZAMARAS EMBER

A MINDEGY ÁTKA

MEGMARADOK VIRÁGOS MEZŐKÖN

A PIROS RÓZSA

TOVÁBB A HAJÓVAL

VALLOMÁS A SZERELEMRŐL

A KALOTA PARTJÁN

ÉS MÉGIS MEGVÁRTALAK

AZ ELHAGYOTT KALÓZ-HAJÓK

VÁGTATÁS A HOLDNAK

ÓH, FAJTÁM VÉRE

VALLOMÁS A SZERELEMRŐL

MINDEN NAGY MEGÚJHODOTTSÁGOM

CIFRA SZŰRÖMMEL BETAKARVA

AZ IDŐK KEDVELTJEI

ŐRIZEM A SZEMED

BETEG SZÍVEMET HALLGATOD

DE HA MÉGIS?

NÉZZ, DRÁGÁM, KINCSEIMRE

AKKOR SINCSEN VÉGE

SIRASSON MEG

E NÉHÁNY DALBAN...

A RÁKÓCZI VÉN HARANGJA

DIVINA COMOEDIA

KARÁCSONY

NEM ÉLEK ÉN TOVÁBB...

VÁLASZÚTON

SORSUNK

ŐSZ FELÉ

SZÍNHÁZBAN

VAN OLYAN PERC...

ÉRTED

ÉN SZÉP VILÁGOM...

EGY CSÓKODÉRT

VÁLASZ

TEMETETLENÜL

ELTAGADOM

LÁTTALAK...

EGY SZÉP LEÁNYHOZ

MILYEN AZ ŐSZ?...

DAL A RÓZSÁRÓL

MUTAMUR

EPILÓGOK

HAJH, GYEREKEK!...

HERVADÁSKOR

BÚCSÚ

EGYEDÜL

MI KÖT IDE?...

ITTHON

FUIMUS

A MULTAK ÁLMÁN

JÉGPÁLYÁN

ISMERETLEN ÁTOK

MESÉT MONDOK

ÖRÖK VÁGY

AZ ÉLET

VÁLASZ

HAMVAZÓSZERDÁN

KOSSUTH HALÁLÁNAK ÉVFORDULÓJÁN

ÜDVÖZLET

ÁLMOK UTÁN

KÁVÉHÁZBAN

VALLOMÁS

ŐSZI ÉJSZAKÁN

OKTÓBERBEN

HA SZERETLEK...

NEM...

RÁD EMLÉKEZTEM...

A NAGY SZERELEMBŐL...

JÁZMIN NYITOTT...

A MULTÉRT

ÁLMODOM...

AZUBA

FÉLHOMÁLYBAN

SOK SIKERT ÉRJEN!...

FINITA...

HAZA...

ELVÁLUNK

A MŰHELYBEN

EGY KOPORSÓ FELETT

JOBB NEM VAGYOK...

MÉG EGYSZER...

ÉJIMÁDÓ

CSÓKOK

MESÉK

ÓDA A BETŰKRŐL

A LÁPON

KRISZTUSOK MÁRTIRJA

VÉN FAUN DALA

HIDEG MÁJUS

AZ UTOLSÓ RÉSZLET

A HALOTTAK

TOVÁBB...

LÁZBAN

HAZUGSÁG NÉLKÜL

ÁLDOMÁS

FUIMUS

MISZTÉRIUM

STRÓFÁK

BÉKESSÉG ÜNNEPÉN

ZSÓKA BÚCSÚZÓJA

ÉLES SZEMMEL

KIHŰLVE

A KENYÉR

FARSANGI DAL

JELENTÉS

SZÍVEK

FANTOM

DANKÓ

LÓTUSZ

TÉMÁK

A KÖNNYEK ASSZONYA

MÁRCIUS 20

A BÁNAT DALAI-BÓL

KÉT DAL

HA...

KÖNNYCSEPPEK

DALOK

TEMETÉS

BÉKE

PUSKIN

FINÁLE

TATJÁNA ÍRT...

NÁSZUTAZÓK

A SÁRBAN

FELEDJETEK!...

OKTÓBER

HALOTTAK NAPJÁN

A VÉG UTÁN

KARÁCSONY

SZAKÍTS, FELEDJ!

BLAHÁNÉ

ÚTI NÓTA

BOLDOG ÖRVÉNY

A CÁRI ÁGYÚ FILOZOFÁL*

NOÉ BÁRKÁJA*

A MÁRCIUSI VÉNEKHEZ

A TARKA BLÚZ

HENRIK ÚR LOVAGOL

(MEDVE) MIKLÓSNAK - BANDI

MEDVE MIKLÓSNÉNAK

A PÉNZ

INTERMEZZO

KLEOPÁTRA HÍVÁSA

FARSANG A DUNA-TÁJON

KÖSZVÉNY-ORSZÁG MÁRCIUSA

A PAPOK ISTENE

A LEGJOBB CSÓKOK

HÁBOROG A SÍR

ZIKCENE, ZAKCENE, SATÖBBI

UTAZÁS A MÚLTBAN

AZ ELŰZÖTT KÖNNY

EGY MEGTALÁLT KÖNYV

RÉVÉSZ BÉLÁNAK

AZ ÉLET VŐLEGÉNYEI

KACAG A FÖLD

AZ ÚJ HITVALLÁS

FÖLDRENGÉS ELŐTT

BARNA ÉG ALATT

A KÉTSÉGBEESÉS DALA

BOLDIZSÁRNAK

EMLÉKSOROK A HOLNAP II-BE

LUKÁCS HUGÓNAK:

PÁRIS MENEKÜL ELŐLEM

ENGEM FÉLIG SZERETTEK

LÁNYOS ANYA IZENETE

RÉVÉSZ BÉLÁNAK

ITT A NAGY HARC

ADÁNAK

BE GYÖNYÖRŰ TAVASZ-ÉJJEL

A KURUC HALÁLA

EGY NAPLÓ KEZDETE

LEGENDA AZ ÚR-ZSIVÁNYRÓL

FÉNYLIK A TENGER

ZUBOLY (BÁNYAI ELEMÉR) EMLÉKTÁBLÁJÁRA

JÁTÉK A SORSSAL

ÁTKOZOTT A GONDOLAT

MINDEN CSAK VOLT

DEDIKÁCIÓ:

SZEGÉNY JÓ FIAIM

VERSEK

MÉG EGYSZER

A KÖTETEKBEN MEG NEM JELENT VERSEK

Ady Endre

összes költeményei

A magyar irodalom és kultúra örökbecsű értékeinek ápolása, terjesztése érdekében az Országos Széchenyi Könyvtár Magyar Elektronikus Könyvtárával együttműködve kiadja a Mercator Stúdió.

Felelős kiadó a Mercator Stúdió vezetője

Műszaki szerkesztés, tipográfia: Dr. Pétery Kristóf

ISBN 963 606 126 2

© Mercator Stúdió, 2006

Mercator Stúdió Elektronikus Könyvkiadó

2000 Szentendre, Harkály u. 17.

www.akonyv.hu

Tel/Fax: 06-26-301-549

Mobil: 06-30-305-9489

e-mail: peteryk@axelero.hu

ÚJ VERSEK – 1906

E versek mind-mind a Léda asszonyéi, aki kedvelte és akarta őket.
Én el szoktam pusztítani a verseimet fogyó életem növő
lázában, mély viharzásokon és poklok tüzében.
Ennek a néhány versnek megkegyelmeztem.
Engedtem őket életre jönni, s átnyújtom őket Léda asszonynak.

GÓG ÉS MAGÓG FIA VAGYOK ÉN...

Góg és Magóg fia vagyok én,
Hiába döngetek kaput, falat
S mégis megkérdem tőletek:
Szabad-e sírni a Kárpátok alatt?

Verecke híres útján jöttem én,
Fülembe még ősmagyar dal rivall,
Szabad-e Dévénynél betörnöm
Új időknek új dalaival?

Fülembe forró ólmot öntsetek
Legyek az új, az énekes Vazul,
Ne halljam az élet új dalait,
Tiporjatok reám durván, gazul.

De addig sírva, kínban, mit se várva
Mégiscsak száll új szárnyakon a dal
S ha elátkozza százszor Pusztaszer,
Mégis győztes, mégis új és magyar.

LÉDA ASSZONY ZSOLTÁRAI

A MI GYERMEKÜNK

Bús szerelmünkből nem fakad
Szomorú lényünknek a mása,
Másokra száll a gyermekünk,
Ki lesz a vígak Messiása,
Ki majd miértünk is örül.

Ha jönnek az új istenek,
Ha jönnek a nem sejtett órák,
Valamikor, valamikor
Kipattannak a tubarózsák
S elcsattan hosszú csoda-csók.

Mások lesznek és mink leszünk:
Egy napvirág-szemű menyasszony
S egy napsugár-lelkű legény.
A tubarózsa illatozzon
S áldott legyen a mámoruk.

S áldott legyen, ki: te meg én,
Ki az övék, kiért mi sírtunk,
Kit forró lázunk eldobott,
Öleltetőnk, kit sohse bírtunk,
Ki másoké: a gyermekünk.

Kit napvirág és napsugár
Új igére, új dalra termett,
Áldott legyen, ki eljövend,
Az idegen, nagyálmú Gyermek,
Kit küldtek régi bánatok.

A VÁR FEHÉR ASSZONYA

A lelkem ódon, babonás vár,
Mohos, gőgös és elhagyott.
(A két szemem, ugye, milyen nagy?
És nem ragyog és nem ragyog.)

Konganak az elhagyott termek,
A bús falakról rámered
Két nagy, sötét ablak a völgyre.
(Ugye, milyen fáradt szemek?)

Örökös itt a lélekjárás,
A kripta-illat és a köd.
Árnyak suhognak a sötétben
S elátkozott had nyöszörög.

(Csak néha, titkos éji órán
Gyúlnak ki e bús, nagy szemek.)
A fehér asszony jár a várban
S az ablakokon kinevet.

MERT ENGEM SZERETSZ

Áldott csodáknak
Tükre a szemed,
Mert engem nézett.
Te vagy a bölcse,
Mesterasszonya
Az ölelésnek.
Áldott ezerszer
Az asszonyságod,
Mert engem nézett,
Mert engem látott.
S mert nagyon szeretsz:
Nagyon szeretlek
S mert engem szeretsz:
Te vagy az Asszony,
Te vagy a legszebb.

A KÖNNYEK ASSZONYA

Bús arcát érzem szívemen
A könnyek asszonyának,
Rózsás, remegő ujjai
Most a szivembe vájnak.
Érzem az illatát is ám
A rózsás, gyilkos ujjnak
S véres szívemre szomorún
A könnyek hullnak, hullnak.

Az ajka itt mar édesen,
A haja ide lebben,
Az egész asszony itt pusztít,
Itt, itt: az én szivemben.
Bosszút itt áll az életért,
Aknát itt ás a multnak.
Véres szívemre szomorún
A könnyek hullnak, hullnak.

Nagy az én bűnöm. Vesszen is,
Kire a végzet mérte,
Hogy a könnyek szfinksz-asszonyát
Megérezze, megértse.
Maradjon szent talánynak Ő,
Maradjon mindig újnak.
Véres szivemre szomorún
A könnyek hullnak, hullnak.

FÉLIG CSÓKOLT CSÓK

Egy félig csókolt csóknak a tüze
Lángol elébünk.
Hideg az este. Néha szaladunk,
Sírva szaladunk
S oda nem érünk.

Hányszor megállunk. Összeborulunk.
Égünk és fázunk.
Ellöksz magadtól: ajkam csupa vér,
Ajkad csupa vér.
Ma sem lesz nászunk.

Bevégzett csókkal lennénk szívesen
Megbékült holtak,
De kell az a csók, de hí az a tűz
S mondjuk szomorún:
Holnap. Majd holnap.

HUNYHAT A MÁGLYA

Hunyhat a máglya
Ezek a szomorú, vén szemek
Nem néznek soha másra.

Léda, elűzhetsz:
E vén, hű kutya-szemektől
Sohasem menekülhetsz.

Szerelmi máglya
Fölgyujtja tán újra a véred:
Hiába, mindhiába.

Jönnek a rémek:
Ezek a szomorú, vén szemek
El nem engednek. Néznek.

HIÁBA KÍSÉRTSZ HÓFEHÉREN

Én beszennyezlek. Én beszennyezlek
A leghavasabb, legszebb éjen:
Hiába kisértsz hófehéren.

Színem elé parancsolom majd
Fehér köntösös szűzi árnyad,
Saját lelkemből fölcibállak.

Hiába libeg félve, fázva:
Telefröccsentem tintalével,
Vérrel, gennyel, könnyel, epével.

Hiába reszket, hiába reszket:
Befoltozom gyanuval, váddal,
Bepaskolom mérges csalánnal.

S míg libeg búsan, szerelemben,
Én kikacagom kósza árnyad,
Felé fúvok: menj, elbocsátlak.

VAD SZIRTTETŐN ÁLLUNK

Vad szirttetőn mi ketten
Állunk árván, meredten,
Állunk összetapadtan,
Nincs jajunk, könnyünk, szavunk:
Egy ingás és zuhanunk.

Véres hús-kapcsok óvnak,
Amíg összefonódnak:
Kékes, reszkető ajkunk.
Míg csókolsz, nincsen szavunk,
Ha megszólalsz zuhanunk.

TÜZES SEB VAGYOK

Tüzes, sajgó seb vagyok, égek,
Kínoz a fény és kínoz a harmat,
Téged akarlak, eljöttem érted,
Több kínra vágyom: téged akarlak.

Lángod lobogjon izzva, fehéren,
Fájnak a csókok, fájnak a vágyak,
Te vagy a kínom, gyehennám nékem,
Nagyon kivánlak, nagyon kivánlak.

Vágy szaggatott föl, csók vérezett meg,
Seb vagyok, tüzes, új kínra éhes,
Adj kínt nekem, a megéhezettnek:
Seb vagyok, csókolj, égess ki, égess.

A FEHÉR CSÖND

Karollak, vonlak s mégsem érlek el,
Itt a fehér csönd, a fehér lepel.
Nem volt ilyen nagy csönd még soha tán,
Sikolts belé, mert mindjárt elveszünk,
Állunk és várunk, csüggedt a kezünk
A csókok és könnyek alkonyatán.
Sikoltva, marva bukjék rám fejed
S én tépem durván bársony-testedet.
Nagyon is síma, illatos hajad,
Zilálva, tépve verje arcomat.
Fehér nyakad most nagyon is fehér,
Vas-ujjaim közt fesse kékre vér.
Ragadjon gyilkot fehér, kis kezed:
Megállt az élet, nincsen több sora,
Nincs kínja, csókja, könnye, mámora,
Jaj, mindjárt minden, minden elveszett.
Fehér ördög-lepel hullott miránk,
Fehér és csöndes lesz már a világ,
Átkozlak, téplek, marlak szilajon,
Átkozz, tépj, marj és sikolts, akarom.
Megöl a csend, ez a fehér lepel:
Űzz el magadtól, vagy én űzlek el.

A MÁSIK KETTŐ

Csókoljuk egymást, együtt pihenünk,
Áltatjuk egymást, hogy egymásra vártunk,
Halvány az ajkunk, könnyes a szemünk,
Sápadt a lángunk.

Piros kertek közt futott az utunk,
Piros, bolond tűz lángolt sziveinkben,
Egymás szemébe nézni nem tudunk,
Itt sápadt minden.

Csókoljuk egymást biztatón, vadul,
Nappalba sír be minden csókos estünk,
Hiába minden, csók ha csókra hull,
Hideg a testünk.

S piros kertekből, úgy tetszik nekünk,
Közelg egy leány és egy ifju ember
S mi, ím, egyszerre forrón ölelünk,
Nagy szerelemmel.

EGY ÓCSKA KONFLISBAN

Királyném, kigyultak a lángok,
Aranyos hintónk, íme, száll,
Ma a nép közé vegyülünk el,
Te a királyné s én a király.
Lásd, ez a fényes kocsitenger
A villámfényes fák alatt
Miérettünk hullámzik, fénylik,
Hogy téged s engem lássanak.
Királyném, bocsásd le a fátylad:
Ma este kegyosztók leszünk.
(Döcög, döcög az ócska konflis
És mi sápadtan reszketünk.)

Királyném, megölnek a vágyak.
Sohse vágyott, mint te meg én,
Földi pár úgy az élet-csúcsra
És sohse volt még íly szegény.
Vágy, élet és sugár a lelkünk
És utunk mégis koldus-út,
Jogunk van minden fényességhez,
Amit az élet adni tud.
Király vagyok és te királyné,
Hát trónunk sohse lesz nekünk?
(Döcög, döcög az ócska konflis
És mi sápadtan reszketünk.)

LÉDA A HAJÓN

Hurráh, jön az Öröm hajója
És hozza Lédát már felém.
Virágos, pompás szőnyegén,
Én asszonyom, már látlak, látlak:
Hajadban a vérvörös rózsa.
Ugye kivánsz? Én is kivánlak.
Hurráh, mi rég nem láttuk egymást.

Óh, jaj, szédülök itt a parton,
Óh, jaj, most mindjárt itt leszel,
Kérdezlek majd és kérdezel
És összecsap két szomju-lélek
És fejemet kebledre hajtom.
Jaj, ne. Ne jöjj. Reszketek, félek.
Óh, jaj, mi rég nem láttuk egymást.

IMA BAÁL ISTENHEZ

Óh, Baál, Nagyúr, ez az irgalom-óra,
Mi itt a gályán most hozzád kiáltunk,
Nézz hát reánk, reánk, két kárhozóra.
Nem énreám. Hisz én mi vagyok? Féreg.
Pártütő isten, összetépett lélek,
Elesett titán. De itt van a párom:
Kegyetlen, nagy Baál, jóságodat várom.
Bús asszony-ember, de lelke Nap üszke,
Szomorú szemű, de nagyszomjú, büszke,
Didó királynő, csókolva is vádló,
Hajh, beteg csókú, de mindenre váró,
Bíborra termett, egyetlenegy némber.
Óh, Baál, állj mellénk lelked kegyelmével.
Minden-Pénzeknek trónján valahol
Fordítsd felénk fényes, kegyetlen arcod.
Én harcolnék. Megharcolnám a harcot,
Tudok alázva élni, lélek-áron,
De nézz reá: királynő az én párom,
Selyemvánkost áztathat csak a könnye,
Selyemzászlót lengethet csak a gályánk.
Óh, öntsd reánk aranykönnyed folyását,
Óh, öntsd reánk, véres aranyak atyja,
Óh, nézz reánk, a két legkoldusabbra.
Ha ide néznél, vad aranyszived
Összeszorulna. Könnyed eredne
S úszó, sötét gályánk szőnyegére
Óh, hullna az arany, hullna egyre.

A TÓ NEVETETT

Alkonyban szálltunk
Együtt a tavon,
Idegen ölű,
Ringató ölű,
Félelmes ölű,
Mélyvizű tavon.
Régi kínoknak
Bús köntösében
Úsztunk a tavon
S az éjre vártunk.

Öreg hajósunk
Karja reszketett,
Havas ormokról
Zúgtak a szelek,
A tó harsogott,
Hívott, kiabált,
Zúgott, jajgatott,
A tó nevetett.
Szálltunk, hajóztunk.
(A kínjainkat
- Súgtam csendesen -
Oldjuk végre fel.
Szent sír ez a tó,
Szerelmes karú,
Titkot őriző.
Ez ölelni tud,
Örökre ölel
És áldva ringat.
Nem tudja senki,
Ha ő átkarol,
Zuhanjunk, gyere.)
Ő néz, néz reám
És búsan tekint
És vágyón tekint
A partok fele.
Szállunk, rohanunk:
Óh, menni, menni,
Óh, élni tovább,
Bús kínok alatt
Járni, szenvedni,
De lenni, lenni.
A tó nevetett
Utánunk vadul,
A mélyvizű tó,
Idegen ölű,
Szerelmes ölű,
Áldott karú tó.
A tó nevetett
S bármerre megyünk
Azóta mindig:
Minden alkonyon
Halljuk nevetni.

MEG AKARLAK TARTANI

Őrjít ez a csókos valóság,
Ez a nagy beteljesülés,
Ez a megadás, ez a jóság.

Öledbe hullva, sírva, vágyva
Könyörgök hozzád, asszonyom:
Űzz, kergess ki az éjszakába.

Mikor legtüzesebb az ajkam,
Akkor fagyjon meg a tied,
Taposs és rúgj kacagva rajtam.

Hóhérok az eleven vágyak,
Átok a legszebb jelen is:
Elhagylak, mert nagyon kivánlak.

Testedet, a kéjekre gyultat,
Hadd lássam mindig hóditón,
Illatos vánkosán a multnak.

Meg akarlak tartani téged,
Ezért választom őrödül
A megszépítő messzeséget.

Maradjon meg az én nagy álmom
Egy asszonyról, aki szeret
S akire én örökre vágyom.

CSAK JÖNNE MÁS

Hódolni kergettem elébed
A vágyak éhes csapatát,
Nomád, vad, büszke csapatát
A vérnek.

Irigyellek, szánlak, utállak,
Szerencsés koldusasszonya,
Királyi koldusasszonya
A Vágynak.

Csak tudnék én mást úgy kivánni,
Mint téged. Óh, csak jönne más.
Egy más asszony. Valaki. Más.
Akárki.

A LÉDA SZÍVE

Boszorkák dobáltak meg
A bús csodáknak ligetében.
Én nem féltem. Én sohse féltem.
De a szeretőm elszaladt.
Szép szeretőm: az ifjú Mosoly.

*

Sírtak s nevettek a boszorkák.
Köd volt és a gyászos, vak éjben,
A bús csodáknak ligetében
Zuhogva hulltak a szivek
S én elfödtem az arcomat.
Sziveket dobtak a boszorkák.
Én nem féltem. Én sohse féltem.
A bús csodáknak ligetében
Állottam búsan, egyedül.
A ködből hulltak a szivek,
Csúnya, kicsiny, kemény szivek.

*

Egyszerre szétszálltak a boszorkák,
Könnyesen, csöndben és fehéren,
A bús csodáknak ligetében,
Egy asszony jött fényben felém
S én ráemeltem arcomat.

*

Szemembe nézett s szivéért nyúlt,
Az arcomon még most is érzem:
A bús csodáknak ligetében
Arcomhoz vágta a szivét,
Meleg, beteg, szegény szivét.

LÉDA PÁRISBA KÉSZÜL

Van valakim, aki Minden,
Aki elhagy, aki itthagy:
Páris, Páris, állj elébe,
Térítsd vissza, ha lehet.

Állj elébe s mondd meg néki,
Hogy én fiad vagyok, Páris,
Elűzötten, száműzötten,
Messze tőled. De fiad.

Mondd meg néki, hogy te küldted
Magad helyett bús fiadnak,
Kis szerelmét az életnek
Ne vegye még tőlem el.

Élni, élni, be jó volna,
Ámulni még. Páris, Páris,
Üzend meg a leányodnak:
Hogyha elmegy, meghalok.

AZ UTOLSÓ MOSOLY

Óh, nagyon csúnyán éltem,
Óh, nagyon csúnyán éltem:
Milyen szép halott leszek,
Milyen szép halott leszek.

Megszépül szatir-arcom,
Megszépül szatir-arcom:
Mosoly lesz az ajkamon,
Mosoly lesz az ajkamon.

Üveges, nagy szememben,
Üveges, nagy szememben
Valaki benneragyog,
Valaki benneragyog.

Mosolyos, hideg ajkam,
Mosolyos, hideg ajkam:
Köszöni a csókodat,
Köszöni a csókodat.

VÉN FAUN ÜZENETE

Bús maskarája a világnak,
Apolló, a faun-mezű:
Üzenek néked, Léda. Várlak.

Tavasz van itt a Duna-tájon
És én olykor vért köhögök,
Szép itt az élet, csupa álom.

Pán-kereső utamba most már
Mámor-gályák utasa, én,
Itt állok a zord Bizonyosnál.

A lelkem még ronggyá-szedettebb,
Testem röpítné könnyű szél
Hádesz felé. És, és: szeretlek.

Új dalokat nem hallasz tőlem,
Csókom sincs csókolnivaló,
De kellesz e tavasz-időben.

Hogy akkor majd reám hajoljál,
Fülembe csókold, mit te tudsz
»Csúf faunom, Apolló voltál.«

VÁRNAK REÁNK DÉLEN

Sikongnak a meleg szelek
Messze Délen, messze Délen,
Várnak reánk, várnak reánk
Valahol egy tengerszélen.

Ott hallgattuk valamikor
Lármáját nagy, kék vizeknek.
Nem hallunk mi, nem hallunk mi
Soha szebbet, soha szebbet.

Bárka áll a kék vizen most,
Útra indul talán már ma,
Ha lekésünk, ha lekésünk,
Sohse tér meg az a bárka.

Sikongnak a meleg szelek.
Kék tengernek kék vizében
Üresen úszik a hajónk
Messze Délen, messze Délen.

HÉJA-NÁSZ AZ AVARON

Útra kelünk. Megyünk az Őszbe,
Vijjogva, sírva, kergetőzve,
Két lankadt szárnyú héja-madár.

Új rablói vannak a Nyárnak,
Csattognak az új héja-szárnyak,
Dúlnak a csókos ütközetek.

Szállunk a Nyárból, űzve szállunk,
Valahol az Őszben megállunk,
Fölborzolt tollal, szerelmesen.

Ez az utolsó nászunk nékünk:
Egymás husába beletépünk
S lehullunk az őszi avaron.

A HORTOBÁGY POÉTÁJA

Kúnfajta, nagyszemű legény volt,
Kínzottja sok-sok méla vágynak,
Csordát őrzött és nekivágott
A híres magyar Hortobágynak.

Alkonyatok és délibábok
Megfogták százszor is a lelkét,
De ha virág nőtt a szívében,
A csorda-népek lelegelték.

Ezerszer gondolt csodaszépet,
Gondolt halálra, borra, nőre,
Minden más táján a világnak
Szent dalnok lett volna belőle.

De ha a piszkos, gatyás, bamba
Társakra s a csordára nézett,
Eltemette rögtön a nótát:
Káromkodott vagy fütyörészett.

EL A FALUBÓL

A kis harang a régi,
Mely belezúg a csöndbe,
A szürkeség a régi,
Fölévirít a tavasz.

Minden, minden a régi,
De én hol élek, járok?
Nem voltam ilyen messze,
Nem voltam soha, soha.

Belehalok, ha mondják,
Hogy én itt szálltam útra,
Megtagadom a csókot,
Amely útra inditott.

Én a bolondos zajnak,
Én a cifra városnak
Vagyok a kóbor lelke,
Ne gyalázz meg hát, falu.

Óh, kapj fel innen, Város,
Ragadj el innen, Város:
Kik messze kiröpültek,
Sohse térjenek haza.

BÚCSÚ SIKER-ASSZONYTÓL

Nem kellek. Jól van. Jöjjön, aki kell.
Lantot, hitet vígan szegre akasztok.
Kicsit pirulok. Én és a Siker?
Jöjjenek a tilinkós álparasztok,
Jöjjenek a nyafogó ifju-vének,
Jöjjenek a finom kultúrlegények.
Nem is tudom, hogy mi történt velem,
Hát sokat érne itt a győzelem?
S én száz arcban is kínáltam magam,
Vénleánykodtam. Pfuj. Már vége van.

Ügyes kellner-had famulusa tán?
Éhes szemben vörös, vadító posztó?
Legyek neves hős kis kenyércsatán?
Fussak kegyért én, született kegyosztó?
Eh, szebb dolog kopott kabátba szokni,
Úri dölyffel megállni, mosolyogni,
Míg tovább táncol kacsintva, híva
A Siker, ez a nagy hisztérika.
Nyomában cenkek. No, szép kis öröm.
Ezekkel együtt? Nem, nem. Köszönöm.

ÉNEK A PORBAN

Roggyant a lábam, süppedt a mellem,
Itt az ideje, össze kell esnem.
Lerogyok vígan, elnyúlok bátran,
Lalla, lalla,
Rokkantak halmán, nagy éjszakában.

Nagy rokkanásom kinek se fájjon,
Nem első hullás ezen a tájon:
Ki magyar tájon nagy sorsra vágyik,
Lalla, lalla,
Rokkanva ér el az éjszakáig.

Mocsaras rónán bércekre vágytam,
Egy kis halomig hozott a lábam.
Forró, szűz lelkünk rakjuk a sutra,
Lalla, lalla,
Be megjártad itt, óh, Zaratusztra.

Ám néha mégis szóljon az ének
Bús ég-vivásnak, átok-zenének,
Csalogatónak. Hadd jöjjön más is,
Lalla, lalla,
Rokkanjon más is, pusztuljon más is.

A TISZA-PARTON

Jöttem a Gangesz partjairól,
Hol álmodoztam déli verőn,
A szivem egy nagy harangvirág
S finom remegések: az erőm.

Gémes kút, malom alja, fokos,
Sivatag, lárma, durva kezek,
Vad csókok, bambák, álom-bakók.
A Tisza-parton mit keresek?

KÖLTÖZÉS ÁTOK-VÁROSBÓL

Nekropoliszban zene zendült
Egy süket, őszi napon.
Én már meghaltam akkor régen
S feküdtem vörös ravatalon.

Sírt az ajtóm. Csöndben belépett
Valaki és nevetett,
Valaki, kiért sokat sírtam
S akit halottan is szeretek.

Megsimogatta sárga arcom
És kacagott, kacagott:
»Fény-emberem, idekerültél?
Csúf Budapest a ravatalod?«

»Hát nem emlékszel már a fényre,
Mely déli sírokra száll?
Itt Budapesten csúf az élet
S ezerszer csúfabb a halál.«

»Gyere innen Átok-városból,
Gyere, halottam, velem,
Itt nem lehet szépet álmodni,
Itt nincsen könnyes, nagy szerelem.«

És kezeim puhán megfogta
És kacagott, kacagott
S azóta déli temetőbe
Készül egy szegény halott, halott.

LELKEK A PÁNYVÁN

Kipányvázták a lelkemet,
Mert ficánkolt csikói tűzben,
Mert hiába korbácsoltam,
Hiába űztem, hiába űztem.

Ha láttok a magyar Mezőn
Véres, tajtékos, pányvás ménet:
Vágjátok el a kötelét,
Mert lélek az, bús magyar lélek.

KORÁN JÖTTEM IDE

Későn jött az az asszony,
Aki néz, akit áldok
És ez a Puszta megöl,
Hol hasztalan kiáltok.

Óh, ez a nagy sivatag,
Óh, ez a magyar Puszta,
Szárnyaimat már hányszor
Sározta, verte, húzta.

Ténfergek s már az sincsen,
Ami könnyre fakasszon:
Korán jöttem én ide
S későn jött az az asszony.

A KRISZTUSOK MÁRTÍRJA

Vad, nagyszerű rajongást oltott
Az Érnek partja énbelém,
Csupa pogányság volt a lelkem,
Gondtalan vágy és vak remény.
Forgott körültem zagyva módon
Lármával, vadul a világ
És én kerestem egyre-egyre
Valami nagy Harmóniát.

Paraszt Apollónak termettem,
Ki dalos, erős és pogány,
Ki szeretkezve és dalolva
Dől el az élet alkonyán.
Pogány erőtől, daltól, vágytól
A lelkem immár nem buzog,
Megöltek az evangélisták,
Az életbölcsek, krisztusok.

A LELKEK TEMETŐJE

E föld a lelkek temetője,
Ciprusos, árva temetője,
Sok vér ömlött itt valaha
S maggyilkos méreg lett belőle.

Itt azok éltek, kik nem éltek,
A legkülömbek sohse éltek,
Itt meddő a nagy gerjedés
S százszor boldogok a vetéltek.

Ez a szomorú magyar róna,
Halálszagú, bús magyar róna,
Hány megölt lélek sikoltott
Bús átkot az egekig róla.

Óh, boldogok itt, kik nem éltek,
A legkülömbek sohse éltek,
Itt meddő a nagy gerjedés
S százszor boldogok a vetéltek.

IHAR A TÖLGYEK KÖZT

Száradjon ki az iharfa,
A büszke fa, a magyar fa,
Amely engem gyökerével
Bever, lehúz, ide láncol.

Leveleit elhullassa,
Virágait korán esse,
Sohse lássa, sohse lássa,
A szent Napot terebéllyel.

Lombtalan lomb a mi lombunk,
Virágölő a virágunk,
Árnyéktalan az árnyékunk,
Miért legyünk erdő csúfja?

Álljunk az Égnek meredten,
Lombtalanul ő is, én is.
Tölgyek között, tölgyek között
Nyomorultul miért éljünk?

ELŰZÖTT A FÖLDEM

Az én földem aludni akar,
Itt most szent, néma árnyak ingnak.
Engem ideűztek a hegyek,
Ez az én földem. Itt ütök
Téli tábort az álmaimnak.

Kék hegyek ködje omlik ide,
Hóharmatos a tarka avar,
Az én földem aludni akar:
Pedig én ide ünnepre jövök,
Fura lányokkal jövök ide:
Rózsa-lugas kell, nászágy kell nekünk,
Hahó, vén alvó, itt megpihenünk.
Meddő álmok e sápadt némberek,
Menyasszony mind, az egész sereg,
Elmúlt a nyár s ez mind nászágyra vár:
Ködharangok búgnak, zene szól,
Jön a vőlegény a hegyek alól.

Hideg ez a sík, fátyolos arcú.
Átgázolom a ködtakarót. Csönd.
Dobogok lábammal a földön,
Hiába költöm, hiába költöm:
Az én földem aludni akar.
Károgó varjak csapata száll,
De néma, de csöndes az avar.

»Megjöttem. Hallod? Én vagyok itthon,
Aki rég elment, az a fiad.«
Bomlik a fátyol, reszket a sóhaj,
A hullafoltos, vén Alvó riad.
»Honnan jössz?« »A városból jövök,
Hozzád jövök, már rég hazavágyom.«
»És mit akar itt e cifra sereg?«
»E cifra sereg? Hát látod te is?
Ez mind csak álom, néhány nyári álom.
Forrók, buják, meddők szegények,
Együtt bolyongtunk, velük élek,
Nem tudta megáldani sehogy
Szomjas méhüket a városi nyár,
Erődért jöttünk a nagy pillanathoz,
Ez a meddő sereg csodádra vár.«

A köd kavargott, rám ült, befedett,
Átokzsivaj zúgott az avaron:
»Legyetek meddők, így akarom.
Bomló, beteg vágy nászt itt nem terem,
Az én síkomon nyílt a szerelem.
Itt a Jövő az úr a csók felett,
Itt nyáron szeret, aki szeret.
Űző vágynak itt nem üt csókos óra,
Pusztulj innen város beteg lakója,
Itt szűz világ van, álomnak szaka
S nem villámfényes nap az éjszaka,
Betelő a vágy, testes az álom,
Az élet mindig győz a halálon,
Itt álom és csók tiszta és egész,
Utánuk nem láz jő: szent pihenés.
Itt kínzó láz nem pusztít a sziven:
A sík ölel, terem és megpihen.
Az én sík-lelkem benned a lélek,
Neked nem kellett a sík-élet:
Szólít a város, várnak a hegyek,
Én idegennek ágyat nem vetek.
Bús álmaiddal vándorolj tovább,
Oda, hol egymás öldöső fele
A Csóknak és Termésnek istene,
Oda, hol célja, rendje nincs a csóknak
S becsük van a magtalan álmodóknak,
Hol betelő vágy nincs s örök a láz:
Itt nincs már csók, megérett a kalász.«

Kalásztalan, bús lelkem indult,
Elhalt a ködharangok hangja s a zene
S én szálltam az álom-lányok csapatával
A város fele.
A szárnyam súlyos, szörnyű nesztelen,
Nézem a várost és nincsen szemem,
Sírnék: nincs könnyem, szólnék: nincs szavam,
Csak szállok búsan, némán, magasan:
Elűzött a földem.

TALÁLKOZÁS GINA KÖLTŐJÉVEL

Hahó, éjszaka van,
Zúgó vadonban őrület-éj,
Hahó, ez itt a vaáli erdő:
Magyar árvaság,
Montblank-sivárság,
Éji csoda és téli veszély.
Hahó, a lábam félve tapos:
Amott jön Gina és a költő
És fölzendül a vad Iharos.
Csont-teste vakít
A nagyszerü vénnek,
Ginát vidáman hozza kezén,
Hahó, Gina él.
Engedd a kezedről:
Ez az én asszonyom,
Az enyém.
És zúg az erdő, Gina remeg.
Léda. Kiáltok.
Léda. És néz reám
A csontváz-isten, lelkemnek atyja,
Néz és nevet.
Fölém mered csont-karja
A homlokomig, simogatón, felém
És az erdőn kigyullad a fény.
Hahó, száll Léda, Gina fut
S a fák közt az örök egyedülség
Bús, magyar titka zúg.
Hahó, őrület-éj.
Szent csont-lábakhoz
Vergődve esem
És zúg az erdő sorsot-hirdetőn,
Félelmesen.
S homlokomon simogat kezével
A Montblank-ember,
Én szent elődöm, nagy rokonom
S itt érezek
Egy szent kezet azóta mindig,
Egy csont-kezet
A homlokomon.

VÉR ÉS ARANY – 1907

A HALÁL ROKONA

AZ ANYÁM ÉS ÉN

Sötét haja szikrákat szórt,
Dió-szeme lángban égett,
Csípője ringott, a büszke
Kreol-arca vakított.

Szeme, vágya, eper-ajka,
Szíve, csókja mindig könnyes.
Ilyen volt a legszebb asszony,
Az én fiatal anyám.

Csak azért volt ő olyan szép,
Hogy ő engem megteremjen,
Hogy ő engem megfoganjon
S aztán jöjjön a pokol.

Bizarr kontyán ült az átok.
Ez az asszony csak azért jött,
Hogy szülje a legbizarabb,
A legszomorubb fiút.

Ő szülje az átok sarját
Erre a bús, magyar földre,
Az új hangú tehetetlent,
Pacsirta-álcás sirályt.

Fénye sincs ma a szemének,
Feketéje a hajának,
Töpörödött, béna asszony
Az én édes jó anyám.

Én kergettem a vénségbe:
Nem jár tőle olyan távol
Senki, mint torz-életével
Az ő szomorú fia.

NÓTA A HALOTT SZŰZRŐL

Athénben kikeletkor,
Hajnal-órán, a réten
(Ihaj, evoé, Tavasz)
Halott szüzet találtak.

Szép volt még, mintha élne,
Kemény mellén virágok.
(Ihaj, evoé, Tavasz)
Igy kell szépen meghalni.

Egy kószáló poéta
Arra vetődött éppen
(Ihaj, evoé, Tavasz)
S faragta ezt a verset:

»Elszeretted előlem
Ezt a szép ismeretlent,
(Ihaj, evoé, Tavasz)
Jól tetted, hogy megölted.«

PÁRISBAN JÁRT AZ ŐSZ

Párisba tegnap beszökött az Ősz.
Szent Mihály útján suhant nesztelen,
Kánikulában, halk lombok alatt
S találkozott velem.

Ballagtam éppen a Szajna felé
S égtek lelkemben kis rőzse-dalok:
Füstösek, furcsák, búsak, bíborak,
Arról, hogy meghalok.

Elért az Ősz és súgott valamit,
Szent Mihály útja beleremegett,
Züm, züm: röpködtek végig az uton
Tréfás falevelek.

Egy perc: a Nyár meg sem hőkölt belé
S Párisból az Ősz kacagva szaladt.
Itt járt, s hogy itt járt, én tudom csupán
Nyögő lombok alatt.

EGY ISMERŐS KISFIÚ

Az a kisfiú jár el hozzám
Mostanában, nevetve, holtan,
Aki voltam.

Édes kölyök: beteg, merengő,
Körüllengi s babrálja lágyan
Szegény ágyam.

Vénülő arcom nézi, nézi
Csodálva s könnyét ejti egyre
A szememre.

S én gyermekként ébredek sírva
Százszor is egy babonás éjen,
Úgy, mint régen.

A HOTEL-SZOBÁK LAKÓJA

Öreg legény, boldog legény, hajh,
Nem sujtja soha Tűzhely-bánat:
Egyedül él és sorra lakja
Olcsón a kis hotel-szobákat.
Öreg legény, boldog legény, hajh,
Magtalanul, bölcsen, keserüen.

Öreg legény, boldog legény, hajh,
Egy szép napon ha összeestem,
Nem lesz kázus. Pincér jelenti
Itt, vagy Svájcban, vagy Budapesten:
Öreg legény, boldog legény, hajh,
Harminchat szám, harmadik emelet.

(Páris)

A PERCEK ARATÓJA

Nem zaklatnak már a régi miértek.
Nem kérdezek már: készek a válaszok.
Miért az élet, miért a viadal?
A fene bánja.

Nyilván akarja valami vak átok.
Nagy alázattal hajtom le a fejem.
Görgessen a perc, az ő dolga bizony,
Merre, mivégre.

Csak néha-néha torzul el az arcom.
Sokallom: mégis sok az én nyavalyám.
(Ejh, mégis, mégis aratok valamit:
Hullnak a percek.)

ELILLANT ÉVEK SZŐLŐHEGYÉN

Tort ülök az elillant évek
Szőlőhegyén s vidáman buggyan
Torkomon a szüreti ének.

Ónos, csapó esőben ázom
S vörös-kék szőlőlevelekkel
Hajló fejem megkoronázom.

Nézem a tépett venyigéket,
Hajtogatom részeg korsómat
S lassan, gőggel magasra lépek.

A csúcson majd talán megállok,
Földhöz vágom a boros-korsót
S vidám jóéjszakát kivánok.

KÖZEL A TEMETŐHÖZ

Egy ablaka lesz a szobámnak
És arcomon ezer redő
S száz lépésre a temető.

Kis temető a falu alján,
Olyan szelíd s mégis merész:
Holdas éjen szemembe néz.

Hajnalig bámulunk egymásra
S olykor a lelkem is remeg:
Jaj, a temető közeleg.

Engem is visznek titkos szárnyak
S már azt sem tudom, hogy vagyok,
Hogy élek-e? S a Hold ragyog.

Alszik a falu, én virrasztok,
Nézem, nézem a temetőt:
Itt van az ablakom előtt.

Síró, rettegő félálomban
Ezerszer is megkérdem én:
Én szállok, vagy ő jön felém?

A HALÁL ROKONA

Én a Halál rokona vagyok,
Szeretem a tűnő szerelmet,
Szeretem megcsókolni azt,
Aki elmegy.

Szeretem a beteg rózsákat,
Hervadva ha vágynak, a nőket,
A sugaras, a bánatos
Ősz-időket.

Szeretem a szomorú órák
Kisértetes, intő hivását,
A nagy Halál, a szent Halál
Játszi mását.

Szeretem az elutazókat,
Sírókat és fölébredőket,
S dér-esős, hideg hajnalon
A mezőket.

Szeretem a fáradt lemondást,
Könnyetlen sírást és a békét,
Bölcsek, poéták, betegek
Menedékét.

Szeretem azt, aki csalódott,
Aki rokkant, aki megállott,
Aki nem hisz, aki borús:
A világot.

Én a Halál rokona vagyok,
Szeretem a tűnő szerelmet,
Szeretem megcsókolni azt,
Aki elmegy.

A KÖDBE-FÚLT HAJÓK

Piros hajók kék Oceánon,
Öröm-zászlós, boldog vándorok,
Szép vitorlások, merre futtok?
Urak, urak: belső, bús örömök,
Halk mámorok.

Piros hajók, hé, hova mentek?
Öldökötökön egy néma áll,
Jeleket ad, tapsol, kormányoz.
Boldog tenger kedves hajósa ő:
A víg Halál.

Piros hajón vidám kormányos,
Hahó, nem mehetnék veletek?
Szeretek a Semmibe szállni,
Minden szépet, vakot, halálosat
Úgy szeretek.

Piros hajón, kék Oceánon
Borítsanak be sárga ködök,
Röpítsen a néma kormányos
S tülköljenek a ködbe-fúlt hajók,
Az örömök.

HALÁL A SÍNEKEN

Fáradt karokkal és kesergőn
Hideg síneket szoritok
S várom alkonyban a halált
Bábel alatt, rőt, őszi erdőn.

Nem ölelek többé, elég volt.
Nem ölelt vissza, eldobott
Az Élet: én szerelmesem
S dért sírt reám mindig az égbolt.

Élet, Élet: utcák leánya,
Elfonnyadt árván a karom.
Vége. Síneket ölelek
S jön a halálgép muzsikálva.

Már szállnak rám a tüzes pernyék.
Dübörög Bábel szekere
S ifjultan reszket a karom,
Már ölelnék, újra ölelnék.

Élet, Élet. S jön rám-zúdultan
Magtalan álmok bús raja,
Jönnek a nagy vágy-keselyűk,
Jön, jön fekete szárnyu multam.

S megölellek még egyszer, Élet,
Utolsót lendül a karom
S úgy fonódik be görcsösen
Küllőibe a szent keréknek.

A NAGY ÁLOM

Megálljatok, kínok, sebek,
Ne siessetek.
Meghalok én szépen, szabállyal,
De beszédem van a Halállal.

Akarom tudni, mit hozott
A szent átkozott?
Mint gyermekségem idejében,
Elalszom-e, nyugodtan, szépen?

A kis álom engem nevet,
Kerül és nem szeret.
Szép, nagy, komoly, altatlan álom,
Jó barát legyen a halálom.

A RÉG-HALOTTAK PUSZTÁJÁN

Napverte pusztán, lila ég alatt
Lángol a vörhenyes homok.
Egy óriás, tüzes kemence
A puszta. És én loholok.
És én loholok, loholok.

Forró haragját egyre ontja rám
Piros, dagadt arccal a nap.
Perzselt lábam agyamig lüktet,
Megállnék. »Siess. Nem szabad,
Siess. Nem szabad, nem szabad.«

Ez a puszta: a rég-halottaké
S készek a hűs ravatalok.
Jaj annak, jaj, aki megtudja,
Hogy halott. Hogy már rég halott.
Hogy már rég halott, rég halott.

A FIAIM SORSA

Úgy kötöm meg a szivemet is,
Miként strófákkal kötöm meg a dalt:
Keresem és kerülöm a vihart.

Utált béklyókért esdve futok,
Gyűlölöm és megáldom az eszem,
De ha feledni kell, emlékezem.

Faképnél hagynám százszor magam.
Mindig őrülten szépet akarok
S gyáva kutyaként a vágyba halok.

Fiaim: álmok, őrületek,
Apátok hű, jóságos: a Halál,
De meggyilkol anyátok: a Szabály.

A PLATÁN-FA ÁLMA

A Nap huga, zöld szemü lány,
(Kit imádnak álom-vitézek)
Megszánt egy holdas éjjelen
És megigézett.

Két lábam elhült s szétbomolt
Gyökerekként a mélybe szállva
S itt állok a fehér mezőn,
Mint árva platán-fa.

Girhes, szomorú derekam
Szökkenve büszke lombot ontott,
Lombom a felhőket veri
S elhagytak a gondok.

Állok: várom a Nap hugát
Némán a nagy éji mezőben
S koronámról hull a levél
Zörgőn, búsan, rőten.

SÍRNI, SÍRNI, SÍRNI

Várni, ha éjfélt üt az óra,
Egy közeledő koporsóra.

Nem kérdezni, hogy kit temetnek,
Csengettyűzni a gyász-menetnek.

Ezüst sátrak, fekete leplek
Alatt lóbálni egy keresztet.

Állni gyászban, súlyos ezüstben,
Fuldokolni a fáklyafüstben.

Zörgő árnyakkal harcra kelni,
Fojtott zsolozsmát énekelni.

Hallgatni orgonák búgását,
Síri harangok mély zúgását.

Lépni mély, tárt sírokon által
Komor pappal, néma szolgákkal.

Remegve, bújva, lesve, lopva
Nézni egy idegen halottra.

Fázni holdas, babonás éjen
Tömjén-árban, lihegve mélyen.

Tagadni multat, mellet verve,
Megbabonázva, térdepelve.

Megbánni mindent. Törve, gyónva
Borulni rá egy koporsóra.

Testamentumot, szörnyüt, írni
És sírni, sírni, sírni, sírni.

AZ ŐSZI LÁRMA

Hallottátok már?
Ősszel, amikor kavarog a köd,
Az éjszakában valaki nyöszörög.

Valami dobban.
Valaki minden jajt összelopott,
Valaki korhadt, vén deszkákon kopog.

Egy régi ember.
Míg élt, sohse volt csillag az egén
S most vágyna egy kicsit szétnézni szegény.

MEGCSÓKOLOM CSÓK-KISASSZONYT

Megcsókolom Csók-kisasszonyt,
Ki biztosan finom delnő.
Lehet, hogy csak addig élek;
Megcsókolom Csók-kisasszonyt.

Ez az egy nő érdemes lesz,
Valószinű, hogy nem él még.
Valószinű, nem fog élni.
Ez az egy nő érdemes lesz.

Könnyel mázolom be arcát,
Szemöldökét vérrel festem,
Sóhajt tűzök a hajába.
Könnyel mázolom be arcát.

Aztán eredj, Csók-kisasszony,
Megfizettem minden nőért,
Megfizettem minden percért.
Aztán eredj, Csók-kisasszony.

A HALÁL AUTOMOBILJÁN

Töff-töff, robogunk
Motólás ördögszekéren,
Zöld gépkocsin,
Éljen az Élet, éljen, éljen.

Töff-töff, csupa kín
E sárgolyó dühös harca,
De fátyolos
Az én arcom s a Léda arca.

Töff-töff, a Halál
Kacag. Érzi a mi hültünk.
Csúf az Élet,
Éljen. Mi legalább röpültünk.

HÁROM ŐSZI KÖNNYCSEPP

Őszi délben, őszi délben
Óh, be nehéz
Kacagni a leányokra.

Őszi éjben, őszi éjben
Óh, be nehéz
Fölnézni a csillagokra.

Őszi éjben, őszi délben
Óh, be könnyű
Sírva, sírva leborulni.

AZ ÉN KOPORSÓ-PARIPÁM

Éjfélkor jön az álom-fickó,
Kevés szavu, rossz szemü, fürge.
Dobol egy fekete koporsón,
Táncol bolondul a kezein
S röhögve mondja: »Ülj le, ülj le.«

És jön a másik, jön a többi,
Forognak, mint az ördög-orsók.
Csak a szemük néz mindig engem
S akit reszketve lovagolok,
Ezt a titokzatos koporsót.

A bal kezemben véres kantár,
Suhogó ostor van a jobban.
Gyí, gyí, kergetem a koporsót.
A fickó-had zúg, kereng, röhög
S a szívem csak nagy néha dobban.

És tótágast állnak a fickók,
Sötét van és kén-lángok égnek
S adnak, íme, újabb parancsot,
Tréfásat, vigat és iszonyút,
Ezek a kegyetlen legények.

»Kacagj, amíg a hajnal eljön,
Vágtass azzal a táltos-lóval.«
És én kacagva nyargalászok
Vérvevő álom-fickók között
Paripámmal, a koporsóval.

A FEKETE ZONGORA

Bolond hangszer: sír, nyerit és búg.
Fusson, akinek nincs bora,
Ez a fekete zongora.
Vak mestere tépi, cibálja,
Ez az élet melódiája.
Ez a fekete zongora.

Fejem zúgása, szemem könnye,
Tornázó vágyaim tora,
Ez mind, mind: ez a zongora.
Boros, bolond szívemnek vére
Kiömlik az ő ütemére.
Ez a fekete zongora.

A MAGYAR MESSIÁSOK

BESZÉLGETÉS EGY SZEKFŰVEL

Ha a magyar Helikon adta,
Hervatag a hitünk s a szekfünk.
Azért bánatba sohse essünk.
Kicsi virág, szegény virág,
Úgyis eldoblak, beszélgessünk.

Te tudod, hogy én adtam többet.
Fenének kellett, amit adtak
És az se, amit megtagadtak.
Kicsi virág, szegény virág,
Hagyjatok meg úrnak, Magamnak.

Magyar gomb-lyuk virággal is bús,
Rád mégis sokak foga vásott.
Mély, nagy szemem megbabonázott.
Kicsi virág, szegény virág,
Irigyelnek a zabolások.

Míg nem jöttem, koldusok voltak,
Még sírni sem sírhattak szépen.
Én siratom magam s a népem,
Kicsi virág, szegény virág,
De ha megunom, által-lépem.

Sok keresnivalóm itt úgy sincs,
Az ő Lomnicukon már ültem,
Tátrát és Karsztot átröpültem.
Kicsi virág, szegény virág,
Te tudod, hogy nem lelkesültem.

Én magamért vagyok s magamnak.
Akkor is, hogyha nótát mondok
S elpusztítnak rímek és gondok.
Kicsi virág, szegény virág,
Mért irigyelnek a bolondok?

Drága tudás az én tudásom
S egy szekfü is sok a magyarnak.
Irigy buták űznek, zavarnak.
Kicsi virág, szegény virág,
Hiszen eldoblak. Mit akarnak?

HAZAVÁGYÁS NAPFÉNY-ORSZÁGBÓL

Akkor én majd nem erre járok,
Nem Napfény-országban rogyok össze,
Magyar árok lesz az az árok.

Hajh, Erdélyország határszéle,
Hajh, régi, híres, bús Magyarország,
Jól hal meg ott a lantos-féle.

Volt, amíg élt, országút vadja,
De, ha az erő elfut inából,
Hazafias árok fogadja.

Álomlátó szeme meredten
Bámul a nagy, szürke, magyar égre,
Már nem könnyes s nem félve rebben.

Otthon süti végre magyar nap,
Otthon álmodik Napfény-országról
S kik rácsapnak: hazai varjak.

(Nizza)

MENEKÜLJ, MENEKÜLJ INNEN

Pocsolyás Értől elszakadt legény,
Sorvadva, várva itt tovább ne ülj.
Nem kellenek itt úri álmodók,
Menekülj, menekülj.

Rossz a világ itt: dacos Hunnia
Álmodva vívja a régi csatát.
Veri a Jövőt: balladát akar,
Balladát, balladát.

Homlokod sárgult, lázas a szemed,
Sejtő, beteg és finom a dalod.
És akarod még mindig a babért,
Akarod, akarod?

Dalaid könyvét dobd a tűzbe be,
Sorvadva, várva itt tovább ne ülj:
Pocsolyás Értől elszakadt legény,
Menekülj, menekülj.

HEPEHUPÁS, VÉN SZILÁGYBAN

Hepehupás, vén Szilágyban,
Hét szilvafa árnyékában
Szunnyadt lelkem ezer évet.
Paraszt zsályaként aludt el
S bús krizantém-fürttel ébredt
Hepehupás, vén Szilágyban.

Hepehupás, vén Szilágyban,
Hét szilvafa árnyékában
Várt volna még ezer évet,
Míg Idő jön a csodákra.
Óh, jaj nekem, hogy fölébredt
Hepehupás, vén Szilágyban.

GÉMEK AZ OLIMPUSZ ALATT

Olimpusz alatt gémek tanyáztak,
Fölrikácsoltak, áztak és fáztak.
Nagy akaratú, lápgázló gémek,
Ifjak és vének.

Igazi dalra máig se kaptak,
De itt maradtak, de itt maradtak.
Zsombék-lakásu, nagyétü gémek,
Sánták és vének.

Olimpusz ledőlt, lent sír a sárban
S ti rikácsoltok bőven és bátran.
Kis akaratu, s nagy lábu gémek,
Ifjan is vének.

Rikácsoljatok s éljetek bőven,
Hisz még csak most a Nap fölkelőben,
Homály-madarak, tág csőrü gémek,
Éhesek s vének.

Olimpusz mellett be jó pihenni,
Be jó ó-hangú madárnak lenni.
Nagy merészségű s kis vágyu gémek,
Sánták és vének.

Ti rikácsoltok s pénzt kaptok érte,
Mi belefúlunk bűnbe és vérbe,
Nagyokat lépő, mocsári gémek,
Ügyesek s vének.

Rikácsoljatok bőven és bátran
S vesszünk mi itt a magyar Mocsárban.
Magyar madarak, sár-faló gémek,
Ősek és vének.

Verje meg az Ég minden fajtátok,
Rajtatok ma sem fog még az átok,
Halászó, hízlalt, nagy nyakú gémek,
Sánták és vének.

GYÁVA BARLA DIÁK

Hadverő nem volt Barla diák,
Én jámbor, görögös, kopottas ősöm.
Elmaradt Töhötöm seregétől
Ama véres őszön.

Áthágta a Meszest a sereg,
Üszkös falvak küldtek utána átkot
S nem kereste a seregben senki
Kis Barla diákot.

Ő ott maradt a dúlt falvak között.
Virágos kunyhó épült a romokra
S kizöldült a megsebzett vidéknek
Minden véres bokra.

Zúgva nyargalt a hősi sereg
A reszkető, bérces Erdélyen által.
Barla maradt, rótt, szántott, álmodott
Egy kis szláv leánnyal.

FÖLSZÁLLOTT A PÁVA

»Fölszállott a páva a vármegye-házra,
Sok szegény legénynek szabadulására.«

Kényes, büszke pávák, Nap-szédítő tollak,
Hírrel hirdessétek: másképpen lesz holnap.

Másképpen lesz holnap, másképpen lesz végre,
Új arcok, új szemek kacagnak az égre.

Új szelek nyögetik az ős, magyar fákat,
Várjuk már, várjuk az új magyar csodákat.

Vagy bolondok vagyunk s elveszünk egy szálig,
Vagy ez a mi hitünk valóságra válik.

Új lángok, új hitek, új kohók, új szentek,
Vagy vagytok, vagy ismét semmi ködbe mentek.

Vagy láng csap az ódon, vad vármegye-házra,
Vagy itt ül a lelkünk tovább leigázva.

Vagy lesz új értelmük a magyar igéknek,
Vagy marad régiben a bús, magyar élet.

»Fölszállott a páva a vármegye-házra,
Sok szegény legénynek szabadulására.«

MÁTYÁS BOLOND DIÁKJA

»Diák, írj magyar éneket,
Diák, a Földön Dante is élt.«
Kacagott, kacagott a diák.

Latin ütemben szállt a dal,
Nem magyarul, sohse magyarul.
Vergődött, vergődött a diák.

Lelkében Petrarca dalolt
S keltek újféle magyar zenék.
Álmodott, álmodott a diák.

De néha, titkos éjeken
Írt s eltépte, ha magyarul írt.
Zokogott, zokogott a diák.

MEGÁRADT A TISZA

Megáradt a rest, magyar Tisza,
Vize Lajtától Oltig szalad.
Ujjongnak a ludak, a gémek
S azok a rabló, azok az ősi
Griff-madarak.

Ár, szürkeség, víz-gőz, pocsolya
S a nagy magyar Alföld felett
Fészketlenül, kiverve röpdös
Riadt szivekkel egy szép énekű
Madár-sereg.

Sebten kiválik, ím, gőgösen
Egy fény-tollú sármány-madár,
Bús dalba kezd. Lenéz az árra.
Föld int Nyugatról s a sármány-madár
Nyugatra száll.

A MAGYAR MESSIÁSOK

Sósabbak itt a könnyek
S a fájdalmak is mások.
Ezerszer Messiások,
A magyar Messiások.

Ezerszer is meghalnak
S üdve nincs a keresztnek,
Mert semmit se tehettek,
Mert semmit se tehettek.

EGY CSÚF RONTÁS

Szűz borzongások, pompás szavak,
Új, nagy látások királyfia volnék
S lelkemen, szép, pogány lelkemen
Egy csúf rontás ül, pusztít, bitorol még.

Jaj, hányszor csupán krisztuskodok
S minden igém kenetesen terül szét.
Jaj, hogy elfut a tollam alól,
Ami igaz, ami esztelenül Szép.

Pedig a szó nekem ópium,
Pogány titkokat szívhatok belőle
S új részegség vagy új gondolat
Nekem nem új: régiek temetője.

Finom, dalos titkokkal tele
A lelkem. S mégse apollói bátor,
Mégse merek. És úgy dalolok,
Mint egy ósdi, telt szájú prédikátor.

Egy urambátyám röpdös körül:
Mult századokból nagy pipafüst-szárnnyal:
Egy ősöm. Tollamra néz, dohog
S kezemre csap a füstös pipaszárral.

SZENT MARGIT LEGENDÁJA

Vallott nekem a Nyulak-szigete
Regék halk éjén. Ime, a titok:
Királyi atyja klastromba veté
Legendák szűzét, fehér Margitot.

Álom-leány volt: egy fojtott sikoly.
Ájulva hullt egy durva szó miatt.
S robogtak a királyi udvaron
Hajrázó, vad, bozontos férfiak.

Nyugatról várt sokáig valakit.
Nem vadbajszú, lármás, mokány nagyúr,
Dalos, törékeny, halk fiú legyen,
Asszonyos, kósza, könnyes trubadúr.

Már régen várt s megbénult szive.
Zúgott a vár, prüszkölő kún lovak
Hátán érkeztek hetyke magyarok.
Ő nem jött: egy csöndes álom-lovag.

Ő nem járt a Duna táján soha,
Egy halk dalu és halk csókú legény.
És Jézusnak áldozák Margitot,
Ki ott halt meg a Nyulak-szigetén.

A BEFALAZOTT DIÁK

Valahol, Erdély ősi szögében
Titkos, nagy kőház. Ósdi, mállott.
Alatta mélyen,
Bús boltok alatt süket falak
Őriznek egy diákot.

Század kialszik s új század lobban:
A diák ott vár elfeledten,
Befalazottan.
Lelke babona s árnyak hona,
De ő vár, meg se rebben.

Valami Nagyúr dobta le hajdan.
Tán a várkisasszonyra nézett.
Vagy büszke dalban
Zengett újszerüt vagy keserüt,
Szépet vagy szent-merészet.

Ott vár a diák. (A kőház tornya
Rég leomlott. Okos lakájok
S a sok tivornya
Megölték.) De vár, hogy sír a zár
S hogy fölenged az átok.

S messze, távolban, én érzem, látom:
(Óh, bús babonák vércse-kedve)
Ez az én átkom.
Én várok, lesek, vén könnyeket
Ejtvén egy pergamentre.

PÁRIS, AZ ÉN BAKONYOM

Megállok lihegve: Páris, Páris,
Ember-sűrűs, gigászi vadon.
Pandúr-hada a szájas Dunának
Vághat utánam:
Vár a Szajna s elrejt a Bakony.

Nagy az én bűnöm: a lelkem.
Bűnöm, hogy messzelátok és merek,
Hitszegő vagyok Álmos fajából
S máglyára vinne
Egy Irán-szagú, szittya sereg.

Jöhetnek: Páris szivén fekszem,
Rejtve, kábultan és szabadon.
Hunnia új szegénylegényét
Őrzi nevetve
S beszórja virággal a Bakony.

Itt halok meg, nem a Dunánál.
Szemem nem zárják le csúf kezek;
Hív majd a Szajna s egy csöndes éjen
Valami nagy-nagy,
Bús semmiségbe beleveszek.

Vihar sikonghat, haraszt zörrenhet,
Tisza kiönthet magyar sikon:
Engem borít erdők erdője
S halottan is rejt
Hű Bakony-erdőm, nagy Párisom.

EGY JÖVŐ KÖLTŐ

Mikor majd a magyar kertekben
Elfogyott az ember: a rózsa.
Marad egy szent, szomorú legény
S annak lesz még sírnivalója.

Jövő legény, be irigyellek,
Aki nótáját akkor zengi,
Mikor a mi nagy, magyar átkunk
Nem sínyli, hallja senki, senki.

DÉLIBÁB-ŐSÖM KÖD-VÁROSBAN

Fekete, komor árnyát
Láttam a Hortobágyon, az Égen.
Száz tornyú Köd-város előtt
Strázsált vad-kevélyen.

Vész-álmú, gyönge Isten,
Ki könnyes gőggel mered a Napba.
Olyan volt, mint én. Esküszöm:
Atyáimnak atyja.

»Atyám, a cifra ködben,
Megállj.« Ő álmodik. »Megállj.« Esengek
S ő szállt sötéten, álmodón,
Mint csoda-felleg.

Köd-város ingott-ringott.
»Jaj, szétszakad mindjárt ezer rongyra,
Atyám.« Rám néz s lép bátoran
Toronyról toronyra.

ÉN NEM VAGYOK MAGYAR?

Ős Napkelet olyannak álmodta,
Amilyen én vagyok:
Hősnek, borúsnak, büszke szertelennek,
Kegyetlennek, de ki elvérzik
Egy gondolaton.
Ős Napkelet ilyennek álmodta:
Merésznek, újnak,
Nemes, örök-nagy gyermeknek,
Nap-lelkűnek, szomjasnak, búsitónak,
Nyugtalan vitéznek,
Egy szerencsétlen, igaz isten
Fájdalmas, megpróbált remekének,
Nap fiának, magyarnak.
(S az álmosaknak, piszkosaknak,
Korcsoknak és cifrálkodóknak,
Félig-élőknek, habzó-szájuaknak,
Magyarkodóknak, köd-evőknek,
Svábokból jött magyaroknak
Én nem vagyok magyar?)

A DUNA VALLOMÁSA

Megtudtam, hogy titkokat rejteget
A mi Dunánk, ez a vén róka,
Mikről talán sohase álmodott
Az ősi barlang-tüzek óta
Ez a közönyös Európa.

Megloptam a vén Iszter titkait,
Titkait az árnyas Dunának.
Magyar földön ravasz a vén kujon,
Hisz látott ő búsabb csodákat.
De akkor pletyka-kedve támadt.

Vallott nekem, nem is tudom, mikor:
Tavasz volt és ő csacska-részeg.
Táncolt, dalolt, kurjongatott, mesélt,
Budapestre fitymálva nézett
S gúnyos nótákat fütyörészett.

Talán Szent Margit híres szigetén
Állott velem részegen szóba.
(Ma is félve kalimpál a szivem
S hajh, már régen késik e nóta.
Ugye, Iszter, vén folyam-róka?)

Nagy-komoly lett akkor a vén Duna.
Torkán hűlt vad, tavaszi kedve.
Olyan volt, mint egy iszákos zseni.
Alig mert nézni a szemembe
S én vallattam keményen, egyre.

»No, vén korhely, láttál egy-két csodát,
Mióta ezt a tájat mossa
Sápadt vized, árnyas, szörnyű vized,
Mely az öreg árnyakat hozza.
Gyónjál nekem, vén falurossza.«

»Mindig ilyen bal volt itt a világ?
Eredendő bűn, lanyha vétek,
Hideglelés, vergődés, könny, aszály?
A Duna-parton sohse éltek
Boldog, erős, kacagó népek?«

S halk mormolással kezdte a mesét
A vén Duna. Igaz az átok,
Mit már sokan sejtünk, óh, mind igaz:
Mióta ő zúgva kivágott,
Boldog népet itt sohse látott.

A Duna-táj bús villámháritó.
Fél-emberek, fél-nemzetecskék
Számára készült szégyen-kaloda.
Ahol a szárnyakat lenyesték
S ahol halottasak az esték.

»Sohse lesz másként, így rendeltetett«,
Mormolta a vén Duna habja.
S boldogtalan kis országok között
Kinyújtózott a vén mihaszna
És elrohant tőlem kacagva.

AZ ŐS KAJÁN

AZ AVAR-DOMB KINCSE

Zengett az Avar-domb
Őszi, csöndes éjeken
Apám kis földjén.
Zengett az Avar-domb,
Nekem zengett, csak nekem.

Vad népe Bajánnak,
Véres fejű avarok
Nekem üzentek:
»Vad népe Bajánnak
Neked kincseket hagyott.«

Zengett az Avar-domb,
Kiszöktem egy hajnalon
Az ősi kincsért.
Zengett az Avar-domb,
Mélyedt, mélyedt a halom.

Vad népe Bajánnak,
Béna lesz már a kezem:
Ások, csak ások.
Vad népe Bajánnak;
Azt a kincset keresem.

ÖZVEGY LEGÉNYEK TÁNCA

Szent György-nap éjén sipitók,
Nyugtalanok a denevérek:
Dohos várak ó termeiben
Táncolnak az özvegy legények.

Bolond és fehér valahány.
Lesik a szent, tavaszi Holdat.
Hopp-Sárit és Áve-Máriát
Váltva és bokázva dalolnak.

Khiméra asszony serege,
Buta valót öldös, ahol jár.
Kereszttel őket szent pap űzi
S bütykös bottal hájhasu polgár.

Szent György-napon három a tánc.
Éjfélkor egy tátongó sírnak
Mélyébe esnek hirtelenül,
Hol rózsák és asszonyok nyílnak.

Huhog lármájuk messzire,
Viszik a hírt gyors inu kémek:
»Hahó, a tisztelt romok között
Dőzsölnek az özvegy legények.«

S egy rózsát tép le mindegyik.
Egy sóhajt hörg, mert jön a Hajnal.
Egy Lédát keres: reá-mered
S meghal kék, csókra-torzult ajkkal.

Reggel hiába gyűl a nép,
Nyoma sincs dalnak, bálnak, sírnak:
Egy-két vér-csöpp s könny-folt a falon
S egy-két bolond, verses papír-lap.

JÓ CSÖND-HERCEG ELŐTT

Holdfény alatt járom az erdőt.
Vacog a fogam s fütyörészek.
Hátam mögött jön tíz-öles
Jó Csönd-herceg
És jaj nekem, ha visszanézek.

Óh, jaj nekem, ha elnémulnék,
Vagy fölbámulnék, föl a Holdra:
Egy jajgatás, egy roppanás.
Jó Csönd-herceg
Nagyot lépne és eltiporna.

A HALÁL-ÁROK TITKA

Iszapos, mély, fekete árok
A Halál-árok.
Oda kerülnek
A vén szerelmi csatárok.

Boldogak, kik vénen szerettek,
Holtig szerettek:
Kisérti őket
Száz, csókos, ifju eretnek.

Úgy halnak meg, hogy meg se halnak,
Ha meghalnak.
Tanui lesznek
Nagy, ölelő diadalnak.

Ifjak, akik csókolni tudnak,
Bolondul tudnak,
A Halál-árok
Babonás partjára futnak.

S pihennek a vén, csókos dalják,
A halott dalják,
Hanem a csókot
Jutalmul örökre hallják.

SÖTÉT VIZEK PARTJÁN

Ültem partjain Babylonnak
S ültem már partjain a Gondnak.

Láttam már apró szenvedelmet
S láttam beteg, hosszú szerelmet.

Lelkemet már nagy válság ülte
S voltam kis álmok kis őrültje.

Néhányszor, már-már, szinte hittem,
Néhányszor megjelent az Isten.

Hárfámat már fölakasztottam,
Hárfámat már leakasztottam.

Isten, kétség, bor, nő, betegség
Testem, lelkem összesebezték.

Voltam trubadur, voltam bajnok,
Rossz hátgerincem százszor hajlott.

Mennyi sok mindent odaadtam,
Amíg ily szépen elfáradtam.

Ülök, csapdos ár és hideg szél
Babyloni sötét vizeknél.

MOSTOHÁIM A BETŰBEN

Ujjuk tintás, arcukon betüs bánat.
Állnak,
Mintha testvéreim volnának.

Lángolnak szennyesen és ifjan vének.
Égnek
S nem tudják, hogy miért, szegények.

Tudnak ördög-konyhán mérget kavarni,
Marni
S nem tudnak se élni, se halni.

De bánat ül mégis mindnek az ajkán
Csalfán.
Akárhogy: mégis az én fajtám.

AKIK MINDIG ELKÉSNEK

Mi mindig mindenről elkésünk,
Mi biztosan messziről jövünk.
Fáradt, szomoru a lépésünk.
Mi mindig mindenről elkésünk.

Meghalni se tudunk nyugodtan.
Amikor már megjön a Halál,
Lelkünk vörösen lángra lobban.
Meghalni se tudunk nyugodtan.

Mi mindig mindenről elkésünk,
Késő az álmunk, a sikerünk,
Révünk, nyugalmunk, ölelésünk,
Mi mindig mindenről elkésünk.

A NYÁRI DÉLUTÁNOK

Mikor az Ég furcsa, lila-kék
S találkákra mennek a lyányok,
Óh, be titkosak, különösek
Ezek a nyári délutánok.

Járunk bolondul és ittasan
Nagyvárosi utcákon égve,
Fekete, szigoru vonalak
Rajzolódnak a nyári Égre.

A város árnyas és remegő,
Ezer tornya, kéménye, karja
Úgy mered a csókos Ég felé,
Mikéntha ölelni akarna.

Mint zavarodott szerelmesek,
Pírral s pihegve szemben állnak
Az Ég s a Város. Szivük dobog
Vad ritmusára a Halálnak.

Szemünk könnyes, mégis nevetünk,
Föl-föltekintve vágyva, félve
Arra, ki szép s kit nem ismerünk,
Hideg szeretőnkre, az Égre.

S ott fenn az Égen, ott valahol,
Egy-egy pillantást visszavetnek.
Sírván nevetünk az Ég alatt
S ott fenn, ott fenn, ott is nevetnek.

SÁRBAN VESZETT HÓ

Fehér hópelyhek, pici melódiák,
Gazdátlan álmok, fagyott angyal-szárnyak,
Jöjjetek, szálljatok, segítsetek
A sárnak.

Fent, a Semmiben, fehér, szűz a világ.
Óh, szép a Semmi, de jobb a valóság.
Jobb a sár, mint a köd s mint köd-kertben
A rózsák.

Sáros, édes Föld (milyen régi e dal),
Te vagy álmok s hópelyhek menedéke:
Élsz és sarad kacag a Semmire,
Az Égre.

RÓZSALIGET A PUSZTÁN

Éltem a Pusztán s megkisérteték:
Csengő, muzsikáló zsákkal a hátán
Jött, jött, jött kacagva a Sátán.

Tövises Pusztán, csalánok között
Szórta elémbe a kincset. Kiszórta
S virított nyomban ezer rózsa.

Dalolva járok s aranyat szedek.
Büszkén kacagom ki a tunya álmot:
Hiszen én rózsák között járok.

S csalános szik-föld lábamat töri,
Dalolok, míg serked vérem száz sebben.
Evoé, a rózsaligetben.

AZ ŐS KAJÁN

Bibor-palásban jött Keletről
A rímek ősi hajnalán.
Jött boros kedvvel, paripásan,
Zeneszerszámmal, dalosan
És mellém ült le ős Kaján.

Duhaj legény, fülembe nótáz,
Iszunk, iszunk s én hallgatom.
Piros hajnalok hosszú sorban
Suhannak el és részegen
Kopognak be az ablakon.

Szent Kelet vesztett boldogsága,
Ez a gyalázatos jelen
És a kicifrált köd-jövendő
Táncol egy boros asztalon
S ős Kaján birkózik velem.

Én rossz zsaketben bóbiskálok,
Az ős Kaján vállán bibor.
Feszület, két gyertya, komorság.
Nagy torna ez, bús, végtelen
S az asztalon ömlik a bor.

Ó-Babylon ideje óta
Az ős Kaján harcol velem.
Ott járhatott egy céda ősöm
S nekem azóta cimborám,
Apám, császárom, istenem.

Korhely Apolló, gúnyos arcú,
Palástja csusszan, lova vár,
De áll a bál és zúg a torna.
Bujdosik, egyre bujdosik
Véres asztalon a pohár.

»Nagyságos úr, kegyes pajtásom,
Bocsáss már, nehéz a fejem.
Sok volt, sok volt immár a jóból,
Sok volt a bűn, az éj, a vágy,
Apám, sok volt a szerelem.«

Nyögve kinálom törött lantom,
Törött szivem, de ő kacag.
Robogva jár, kel, fut az Élet
Énekes, véres és boros,
Szent korcsma-ablakunk alatt.

»Uram, kelj mással viadalra,
Nekem az öröm nem öröm.
Fejfájás a mámor s a hírnév.
Cudar álmokban elkopott
A büszke oroszlán-köröm.«

»Uram, az én rögöm magyar rög,
Meddő, kisajtolt. Mit akar
A te nagy mámor-biztatásod?
Mit ér bor- és vér-áldomás?
Mit ér az ember, ha magyar?«

»Uram, én szegény, kósza szolga,
Elhasznált, nagy bolond vagyok,
Miért igyak most már rogyásig?
Pénzem nincs, hitem elinalt,
Erőm elfogyott, meghalok.«

»Uram, van egy anyám: szent asszony.
Van egy Lédám: áldott legyen.
Van egy pár álom-villanásom,
Egy-két hivem. S lelkem alatt
Egy nagy mocsár: a förtelem.«

»Volna talán egy-két nótám is,
Egy-két buja, új, nagy dalom,
De, íme, el akarok esni
Asztal alatt, mámor alatt
Ezen az ős viadalon«

»Uram, bocsásd el bús szolgádat,
Nincs semmi már, csak: a Bizony,
Az ős Bizony, a biztos romlás,
Ne igézz, ne bánts, ne itass.
Uram, én többet nem iszom.«

»Van csömöröm, nagy irtózásom
S egy beteg, fonnyadt derekam.
Utolszor meghajlok előtted,
Földhöz vágom a poharam.
Uram, én megadom magam.«

S már látom, mint kap paripára,
Vállamra üt, nagyot nevet
S viszik tovább a táltosával
Pogány dalok, víg hajnalok,
Boszorkányos, forró szelek.

Száll Keletről tovább Nyugatra,
Új, pogány tornákra szalad
S én feszülettel, tört pohárral,
Hült testtel, dermedt-vidoran
Elnyúlok az asztal alatt.

ÁLOM ÁLOM HELYETT

Egy óriás jön messziről felém,
Gyilokkal, egyedül.
Kacagok: látlak, pilláimon
Éber manó-sereg ül.

Párnámba, érzem, kanócot lopott
Egy gonosz. Csitt: szelek
Rázzák a régi harangokat,
Sír valaki, remegek.

Ismét csönd. Jön már? Várom zsibbatag,
Nyögve, sírva hívom.
Most dalba fog a manó-sereg
S táncol a pilláimon.

Várok megint, egy nagy, sötét golyó
Gyulladt ki valahol.
Egy nagy szív lóg fényes üstökén
És zakatol, zakatol.

S valakit, aki talán sohse élt,
Látok most hirtelen.
Fekszik, mint én s az ágya felé
Csúszik a veszedelem.

Sikoltok: fény, megjött a kék Hajnal,
Szobámba bekacag
S szórja szomoru kacagással
Reám a kék sugarat.

AZ ÁHÍTOTT CSÖMÖR

Csak egyszer, csak egyszer
Rakhatnék elébük rakás aranyat,
A rosszak, a szépek, csodásak elé.
Csak egyszer, csak egyszer
Lakhatnék dúsan szerelemmel.

Csak egyszer, csak egyszer
Csapna a szivemre szent, lanyha csömör,
Az az áldott, az a híres, az a nagy.
Csak egyszer, csak egyszer
Búcsúzkodnék a szerelemmel.

Csak egyszer, csak egyszer.
Jóllaktam és hullna a büszke arany
Formás, csaló, pipogya lábuk elé.
Csak egyszer, csak egyszer
Számolnék el a szerelemmel.

CSENG AZ ÉLET

Cseng az élet harangszóval,
Cseng az élet hivogatón,
Cseng az élet, evoé.

Cseng az élet, mindig csengjen,
Cseng az élet, hadd támadjon
Mindig egy víg valaki.

Cseng az élet, hiszen mindegy,
Hogy ki örül az életnek,
Csak örüljön valaki.

Cseng az élet, hadd örüljön
Egy senki, egy senki úr,
Egy víg, szerény valaki.

VÁRÁS A TAVASZ-KUNYHÓBAN

Gyep-trónján a Tavasz-kunyhónak,
Öreg csont, újra itt ülök.
Tágult szemekkel és nyugtalanul
Hevülök.

A Tavasz-kunyhó fala: álom.
Szőnyege: mult. Tetője: vágy.
S avarra vetve gúnyosan, puhán
Kész az ágy.

A Zavar, a Tavasz leánya,
Minden sarokból rám nevet
S bedúdolnak ős, trágár dalokat
A szelek.

Ez az a nász, amit igérnek
S amit soha meg nem kapunk.
»Holnap«, súgja a végső Tavasz is
S meghalunk.

De várok a Tavasz-kunyhóban
S a nász-vágy mindig tegnapi:
Elment örökre, vagy sohse jön el
Valaki.

BOLYONGÁS AZUR-ORSZÁGBAN

Menton, november, Azur-ország
Nem volt soha kékebb.
Menjünk el innen, integetnek
A rózsaszínű párázatban
Csodálatosabb, azurabb vidékek.

Mentünk tovább, méla Cap-Martin,
Mindjárt itt az este.
Menjünk el innen, amott várnak
Alkonyos, áldott, enyhe csöndben
Szűz, nagy tájak, amott messze, messze.

És mentünk a csillagos éjben
S megyünk, amig élünk.
Óh, csodálatos Azur-ország:
Óh, Élet, milyen nagy és szép
Minden tájad, melyet el nem érünk.

A KARÁCSONY FÉRFI-ÜNNEP

Bethlehem, a te hajnalod
Férfi-hajnal volt. S férfi-bánat,
Hogy fia fogant Máriának.
Mienk az arany, myrrha, tömjén
S a nagy, fájó gondolatok.

Mienk az élet s kötelez:
Kisded-sírás velünk veszekszik,
A nagy Titok fejünkre fekszik.
Óh, testvérek, miénk az élet,
Bennünket biztat és sebez.

Óh, élni bús és élni szép:
Áldott az, aki befogadja.
Ma, akinek van édesanyja,
Hím testvérem, borulj elébe
S csókold meg sírva a kezét.

AZ ALVÓ CSÓK-PALOTA

Halálon innen, Életen túl,
Csak férfi-ember juthat oda,
Csak szomorú hím juthat oda,
Ködben, homályban alszik, alszik
A csók-palota.

Ezer szobában ezer asszony,
Fehér, szép asszony várva piheg,
Forró, nagy asszony várva piheg
S mint tűzharang, úgy csendül, úgy kong,
Úgy ver a szived.

Ajtót ajtóra lopva nyitsz ki,
Mindenütt asszony és nyoszolya,
Parfüm, tűz-asszony és nyoszolya,
Csók-labirint és ezer asszony
És ezer Soha.

Ott fogsz futkosni mindörökké,
Gyáván, vacogva, csóktalanul,
Jégvirágosan, csóktalanul
S barna hajadra a nagy Ősznek
Hóharmata hull.

ASSZONYOK A PARTON

Állt a parton ezer asszony
Keszkenővel és virággal,
Kik zokogtak, integettek
S én ujjongtam a hajón.

Jött az alkony s ködbe vontan
Állt a parton ezer asszony.