A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sophie Stava: Count My Lies

Scout Press, An Imprint of Simon & Schuster, LLC

Copyright © 2025 by Sophie Stava

All rights reserved

Fordította

Sziklai István

Első kiadás

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Sziklai István, 2025

Minden jog fenntartva.

Borítóképek © Adobe Stock and Shutterstock

Borítóterv © Cornerstone, a division of Penguin Random House UK

Szerzőfotó © Alison Bernier Photography

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-456-5

A mű kitalált történet. A nevek, személyek, vállalatok és

szervezetek a közismerteken kívül a szerző képzeletének

teremtményei. Bárminemű hasonlóság élő vagy holt

személyekkel, illetve valós eseményekkel és helyszínekkel, pusztán a véletlen műve.

Anyunak és apunak

„Ha az igazat mondod, nem kell emlékezned semmire.”

MARK TWAIN

„Mindig azt hittem, jobb hamis valakinek lenni, mint hamis senkinek.”

A tehetséges Mr. Ripley

1

– Ápolónő vagyok. – A szavak csak kibuknak a számon, hangosan csörömpölve, mint a hátsó lökhárítóhoz kötözött konzervdobozok. Ha kinyúlhatnék, hogy visszahúzzam őket, megtenném, de már késő. Meghallották; két fej fordul felém.

Jobb lenne, ha most elmennék. Vagy nevetnék, és azt mondanám, csak vicceltem. De amikor az apa és a kislány felnéz rám a padról, és a férfi szeme reménykedve felcsillan, a lánykáé pedig könnyben úszik, elkap valami roham, és egyiket sem teszem. Ehelyett letérdelek a kislány elé, és szélesen mosolygok: először rá, aztán a férfira.

– Jegelni kell – mondom a férfinak tiszta, nyugodt hangon, épp csak sugallva a hozzáértést, amelyről feltételezem, hogy az egészségügyben dolgozóknál természetesnek hat.

A helyzet az, hogy nem vagyok ápolónő. Soha nem voltam. Viszont szégyentelen hazug – na az vagyok.

Meghallottam a kislány sírását a játszótér túloldaláról, és ez odacsalt hozzá. Mindig kíváncsi természetű voltam; gyakran hajoltam közelebb, hogy halljam idegenek beszélgetését, vagy hogy beleolvassak valaki válla felett a könyvébe, a metrón folyton a mellettem ülőket nézegettem, a szememet meresztve próbáltam kivenni a telefonjukon a szöveges üzeneteket. Ez is az egyik rossz szokásom. Mehet a listára.

– Hadd lám! – szólt az apa a kislánynak, épp amikor odaértem, és megfogta a gyerek csupasz lábát. – Hol csípett meg? Itt? Vagy itt?

Segíteni akartam, a férfi nagyon zaklatottnak tűnt, és mielőtt meggondolhattam volna magam, máris ömlött a számból a hazugság. Mindketten felkapták a fejüket. Pedig én jót akartam, tényleg. Tudom, a pokolba vezető út is jó szándékkal van kikövezve.

Végigmértem a holmijukat. Csak egy papírzacskót láttam, az ebédjük szétszórva hevert a padon. A félig megevett szendvics. A máris barnuló almaszeletek, a réparudacskák. Két innivaló: egy dobozos, grépfrút ízű szénsavas víz és egy dobozos gyümölcslé.

Felkapom az egyik dobozt. Hűvös, nem hideg, de talán segíthet.

– Tessék! – mondom, és a férfinak nyújtom. Elveszi. A kezünk egy pillanatra összeér; az ujjai meglepően puhák. – Kijött a fullánk?

Az apa homlokráncolva nézi a lánya talpát. A kislány még nyöszörög, de már kevésbé. Engem néz nagy szemmel. Az arca könnytől foltos. Az orrából takony csöpög. Babaarcú gyerek frufruval és hosszú szempillával, igazi cukorfalat. A pasi is, hogy finoman fogalmazzak. Még mindig érzem az ujjai érintését az enyéimen.

– Szerintem igen – feleli a férfi. – Megnézné?

Büszkeség fog el. Bízik bennem. Miért ne bízna? Ügyesen hazudok – és kapóra jön az is, hogy nővérruhát viselek.

– Persze – válaszolom mosolyogva. Még mindig térden állva felemelem a gyerek rózsaszín, kosztól maszatos talpacskáját. Négy-öt éves lehet, a lába szinte eltűnik túl nagy kezemben. Nőhöz képest nagy, már gyerekként is az volt. Kesztyű, a nagynéném mindig ezzel ugratott, a tenyerét az enyémhez nyomva. Ez még mindig zavar, ezért rövidre fogom a kézfogást, a zsebembe dugom a kezemet, a combom alá rejtem, amikor ülök.

Hunyorogva meredek a gyerek talpára. Apró, piros duzzanatot látok rajta, a közepén fekete pont. A fullánk. Beszívom a levegőt, és megrázom a fejem.

– Még mindig benne van.

A férfi homlokráncolva nézi.

– Szedjem ki…? – kérdezi.

– Ki kell kaparni. Egy hitelkártyával vagy valami lapos tárggyal. Ne szorítsa össze, attól csak rosszabb lesz.

Örülök, hogy kompetensnek látszom, hozzáértőnek, mintha tudnám, miről beszélek. Azt hiszem, tényleg tudom; történetesen én is ráléptem egy méhre ebben a parkban tavaly nyár végén. Leterítettem a takarómat, lerúgtam a cipőmet, majd leheveredtem olvasni. Amikor felkeltem, a tornacipőm a fűben hevert, belebújtam, és szúrást éreztem a talpamon. Szitkozódva leültem, hogy megvizsgáljam a sérülést, és akkor láttam meg az agyontaposott méhet, amelynek a fullánkja még mindig a bőrömben volt. Óvatosan megnyomtam, hogy kijöjjön. Csak később, amikor pánikba esve rágugliztam, jöttem rá, hol hibáztam.

Ugyanis estére a lábfejem szinte a duplájára dagadt, élénk rózsaszínű lett, akkora volt, mint egy kisebb cipó. Három napba telt, mire a viszketés megszűnt, és további négybe, mire a duzzanat lelohadt. Egész héten drámaian bicegtem, és elmeséltem a sztorit bárkinek, aki akár csak a szemöldökét felvonva, kérdőn nézett rám. Bár, az igazat megvallva, talán azt állítottam, hogy nem egyetlen méh csípett meg, hanem egy egész raj.

A lényeg az, hogy van némi tapasztalatom ezen a téren.

Az apa a hátsó zsebébe nyúl, és előhúzza a pénztárcáját.

– Köszönöm – mondja hálásan. – Ha nem lett volna itt, alighanem hívom a 911-et. – Elmosolyodik, hogy jelezze, csak viccel. A fogai ragyogó fehérek, egyenesek, szabályosak. Jóképű a maga feltűnő, tinédzser szívtipró módján, a harmincas évei elején járhat, akárcsak én.

Kicsúsztat egy hitelkártyát a tárcájából.

– Hadd lássam a lábadat, édesem! – mondja.

Miközben végighúzza a kártyát a lányka talpán, meglátom rajta a nevet. Jay Lockhart. Jay Lockhart. Jólesik kimondani, szépen cseng. Jaynek hívják, mint a Gatsbyben a szerelemőrült sármos, forróvérű milliomost. Ismét a férfira – Jayre – nézek, és úgy döntök, illik hozzá, fiús mosolyához, playboyarcához.

– Megvan! – kiáltja diadalmasan Jay, és az apró fekete pöttyöt, feltehetően a fullánkot, feltartja a hüvelyk- és mutatóujja között.

– Látod? – Először a kislányának mutatja, aztán nekem.

– Szép munka! – mosolygok. Roppant büszkének tűnik, mintha helyezést ért volna el az olimpián. Talán nem az arany az övé, de a bronz is szépen csillog.

Amikor visszamosolyog, érzem, hogy enyhe pír futja el az arcomat. Olyan érzés, mintha együtt osztoznánk a győzelmen, mintha kinyújtaná felém a kezét, és megölelne engem, győztes csapattársát.

– Jobban érzed magad? – kérdezi a kislánytól. Ő bólint, abbahagyja a szipogást. A férfi a hüvelykujjával letörli a könnyet a gyerek arcáról, kisimítja selymes frufruját. Feltűnik, hogy nincs rajta jegygyűrű.

– Jegelni kell, amint hazaérnek – jegyzem meg, és felállok –, hogy ne dagadjon meg. És talán adhatna neki egy kis antihisztamint, mondjuk, Benadrylt, de csak fél adagot. Enyhíti a viszketést.

– Nagyon köszönöm. Mondd szépen, hogy „köszönöm”, Harper! – néz Jay a kislányra. – Mondd, hogy köszönöm, Miss…? – Itt elakad, és kérdőn néz rám.

– Caitlin – felelem. Ami újabb hazugság. Fogalmam sincs, honnan szedtem. Találkoztam egyáltalán valaha is Caitlinnel? Talán egyszer. Fiatalabb koromban, azt hiszem, együtt jártam balettra egy Caitlin nevű lánnyal. Vagy az Carly volt? Egy osztályba jártunk a helyi művelődési házba, de itt véget is ért a hasonlóságunk. Neki hosszú, derékig érő haja volt, amit gyönyörűen befonva viselt, csillogó hajcsatokat tűzött bele, és vadonatúj, fényes rózsaszín szatén balettcipőt viselt. Én egy régi zokniban táncoltam. Ő volt a legjobb, akárhogy hívták is, ő volt az előadás főszereplője. Én a hatodik Cukorgolyó voltam. A kislánynak, Harpernek – ugyan puccos a neve, de aranyos, amilyet ezen a környéken vár az ember –, akit csak az imént csípett meg a méhecske, szintén egyetlen, fényes copfja van, a frufruja szépen kifésülve. Talán ezért jutott eszembe ez a név: rá emlékeztet.

– Köszönöm, Miss Caitlin – mondja Harper kötelességtudóan.

– Részemről az öröm, Harper – válaszolom. – Remélem, hamar meggyógyul a lábad.

Tétován mosolyog, és nagy, barna szemével felnéz rám. Majd vissza az apjára.

– Befejezhetem a váramat?

Jay mosolyogva bólint, mire Harper lesiklik a padról a szétszórt homokozójátékaira.

A férfi most felém fordul.

– Egyébként Jay vagyok, és tegeződjünk, ha nem gond. – Feláll, és a kezét nyújtja. Magasabb, mint vártam, jóval több száznyolcvan centinél.

– Örülök, hogy találkoztunk, Jay – mondom. Amikor kezet rázunk, mintha áramütés érne. Legalábbis én úgy érzem. Nem kellett volna bemutatkoznia, de megtette. Ez már valami.

– Mindenki hazudozik, igaz? – mondja némi szünet után.

A szívem kihagy egy ütemet, a torkom elszorul.

– Hogyan? – nyögöm ki. Honnan az égből…?

Jay elmosolyodik, majd a kezemben lévő könyvre mutat. Épp olvastam, amikor meghallottam Harper jajgatását; az ujjaim még a lapok közé dugva, ahol abbahagytam. Ez A Gyilkosság az Orient expresszen egy kopott, papírkötésű példánya, a borító szélei felgörbültek a sok olvasástól.

– Bocs – szabadkozik. – Elrontottam az élményt? Csak mert úgy néz ki, mintha már olvastad volna. Feltételeztem…

– Ó! – Nevetek, és megkönnyebbülten kifújom a levegőt. – Talán már tizedszer olvasom. Te olvastad?

Jay bólint.

– Régebben imádtam Hercule Poirot-t. A szüleimtől megkaptam a dobozos sorozatot a tizenkettedik születésnapomra. Mindig próbáltam előbb megoldani az ügyet, mint ő. De sosem sikerült. – Bánatosan rázza a fejét.

Ismét nevetek.

– Az én kedvencem Agatha Christie-től a Mert többen nincsenek. A vége olyan… – Robbanást utánzok. – Hű! Nem erre számítottam.

– Azt még nem olvastam. Tényleg annyira jó?

– Kölcsönadhatom a példányomat – ajánlom fel. – Gyakran jártok ide? Én általában hetente néhányszor megfordulok itt. – Visszafojtom a lélegzetemet, és érzem, hogy hevesebben ver a szívem. Alighanem túllőttem a célon. Gyakran előfordul.

De az igazság az, hogy tudom, nem először járnak ebben a parkban. Már láttam őket itt korábban. Igazából kétszer is, a hét elején. Reméltem, hogy ma is találkozom velük, és örültem, amikor megláttam őket közeledni. Tényleg Harper sírása keltette fel a figyelmemet, aztán szemmel tartottam őket, miközben a könyvet lapozgattam, és néhány oldalanként felpillantottam, néztem a kislányt a mászókán, a hintán.

Az első nap, kedden, előbb vettem észre Jayt, mint Harpert. Az biztos, hogy minden nő felfigyelt rá a parkban. Nemcsak azért, mert a kevés férfi egyike volt, hanem mert úgy nézett ki, mintha egy Los Angeles-i filmforgatáson lenne a helye, nem pedig egy játszótéren Brooklyn szívében.

Mint azt elmondom neki, én gyakran jövök ide, amikor délutánonként szünetet tartok a melóban, hogy szusszanjak egyet, így ismerem a törzsvendégeket. Gyakran látom ugyanazokat a gyerekeket ugyanazokkal a dadusokkal, ugyanazoknak az anyukáknak a csoportjait, ahogy egymás mellett ülnek a padokon, és beszélgetnek, miközben a csemetéik sikongatva szaladgálnak a játszótéren. Kedvelem ezt a parkot, ahol mindenki boldognak tűnik, a napsütötte füves foltokat, a játszótér körüli loncbokrok illatát. Még a hidegebb hónapokban is nagy itt a nyüzsgés, a gyerekeket ilyenkor tetőtől talpig bebugyolálják, az arcuk rózsásra pirul.

– Remek lenne – reagál Jay az ajánlatomra –, de általában a feleségem hozza ide Harpert. A héten szabadságon vagyok, így én lettem a parkszolgálatos. Hétfőtől azonban újra dolgozom.

Amikor kimondja, hogy „a feleségem”, elszorul a szívem, és ettől még hülyébbnek érzem magam, mint amilyen amúgy is vagyok. Mi van, azt hittem, hogy ez egy romantikus vígjáték eleje, hogy én vagyok Liv Tyler az Apja lányában? Tudom, hogy ez egy ősrégi utalás, de melyik nő ne fantáziálna arról, hogy a megözvegyült, gyászoló és sebezhető Ben Affleck az ő karjában talál vigaszt? Hogy az anya nélkül maradt kislány rajongva néz fel rá? Igen, tudom, kicsit morbid ez, de aligha én vagyok az egyetlen ilyen. Vagy, istenem, én lennék az egyetlen?

– Majd megmondom neki, hogy keressen meg, ha legközelebb jön – mondja Jay. – Úgy látom, ez Harper új kedvenc parkja.

Széles mosolyt erőltetek az arcomra, mintha a gondolat, hogy találkozom a minden bizonnyal gyönyörű feleségével, féktelen örömmel töltene el.

– Nagyszerű! – felelem, remélve, hogy vidáman cseng a hangom. – Általában ilyentájt vagyok itt. Akkor talán elhozhatom neki a könyvet.

Innen tudom, hogy nem vagyok szép. Egyetlen nős férfi sem mesélne a feleségének arról a gyönyörű, szingli nőről, akivel összebarátkozott a parkban. Kivéve, ha az IQ-ja az elfogadható szint alatt van, vagy ha azt reméli, hogy még aznap este megfojtják álmában. És Jay nem tűnik sem hülyének, sem halálvágyónak.

De nem vagyok meglepve. Tudom, hogy én nem az a fajta nő vagyok, aki veszélyt jelent más nőkre. Az orrom kissé túl nagy, az állkapcsom szögletes. Szebb napokon azt mondogatom magamnak, hogy csinos vagyok, mint azok az erős vonású, fekete-fehér filmszínésznők. Mondjuk esetleg Greta Garbo, gyenge fénynél. És nem könnyítem meg a dolgom. Tudom, hogy több időt is fordíthatnék a külsőmre, hogy nem kellene olyan bénán kinéznem, ahogyan festek.

Szebben is öltözhetnék, de ehelyett kényelmes, évek óta meglévő ruhákat hordok, amelyeket már régen el kellett volna ajándékoznom, vagy kidobnom: magas derekú, lyukas térdű farmerokat, gombos flanelingeket, bő, kinyúlt pulóvereket. Hála a divathullámoknak, ez talán még menő is lehetne, ha szándékosan hordanám őket – vagy ha nem párosulna félkonttyal és olcsó, műanyag keretes szemüveggel, kopott tornacipővel. Van kontaktlencsém (és hajkefém), de reggelente késésben vagyok, félig felöltözve rohanok ki az ajtón, a számba gyömöszölt, égett pirítóssal; a kontaktlencse (és a hajkefe) általában nem játszik ilyenkor.

Nem arról van szó, hogy nincsenek szebb ruháim – mert vannak –, csak mostanában nem volt rá okom, hogy viseljem őket. Mert kardigán és nadrág helyett munkaruhában járok dolgozni. Mályvaszínűben, hogy pontos legyek. A főnöknőm, Lena, büszke mosollyal adta át az első napomon. Ő maga választotta az árnyalatot.

De nem ápolónő vagyok, hanem műkörmös egy kis kozmetikában, ahol hetvenöt dollárért manikűrt, pedikűrt, cukorpasztás szőrtelenítést és három oldalon át sorolt arckezeléseket kínálnak. Ápolónő, műkörmös, de most komolyan, mi a különbség? Ó, persze hogy minden. Széles és mély a szakadék egy törött kar és egy törött akrilköröm meggyógyítása között.

Most a munkaruha mellett a fent említett műanyag szemüveget, aranyszegecses fülbevalót és láncszemes nyakéket viselek, amit reggel kaptam fel.

A nyaklánchoz érintem a kezemet. Abban a kis boltban találtam, amelyik mellett néhány hete mentem el munkából hazafelé. Beugrottam, hogy elüssem az időt, nem állt szándékomban vásárolni semmit, de amikor elmentem a pénztár előtt, észrevettem az üvegvitrinben a megcsillanó aranyat. Az eladólány ajánlotta, hogy próbáljam fel. Tökéletesen illett rám. Finom, apró láncszemek fonódtak egymásba, a nyakam tövében pedig irizáló kis gyöngyszem bújt meg. Kifizettem, és felvettem. Amikor Natasha, a munkatársam másnap rákérdezett, azt mondtam neki, hogy családi örökség, a nagymamámtól maradt rám.

De – akármilyen megdöbbentő is – még a fülbevalóval és a nyaklánccal együtt sem vagyok egy tízes. Jay felesége valószínűleg jobban hasonlít Liv Tylerre, mint én valaha is fogok. Ő Gatsby Daisyje. Ruganyos test, magas járomcsont. Telt ajak, a fürtjei leomlanak a hátán. Sehol egy bodorítás.

– Még öt perc, Harp. – Jay lehajol, hogy megpaskolja a kislány feje búbját, aki oda se figyelve bólint. Láthatóan már elfelejtette a méhcsípést, és most boldogan játszik a lábunknál, homokot lapátol a vödörbe, majd kiönti.

Én egyik lábamról a másikra állok. Jobb lesz, ha megyek – alig tíz perc múlva vissza kell érnem a munkahelyemre –, de Jay sokkal érdekesebb annál, mint ami ott vár rám. És azt mondta, hogy már csak öt perce van.

Ha sietek, még időben visszaérek. Így hát távozás helyett megkérdezem:

– Jól hallottam, hogy a héten szabadságon vagy?

Bólint.

– Harper óvodája a tavaszi szünet miatt zárva tart, úgyhogy én is kivettem a hetet, hogy egy kis időt töltsek vele.

– Mivel foglalkozol?

Ez a másik rossz szokásom: túl sokat beszélek, túl sokat kérdezek. Valószínűleg ugyanaz az oka, amiért hazudok: hogy kitöltsem a csendet, hogy az emberek ne hagyjanak ott.

Sajnos tisztában vagyok vele, hogy ez szánalmasan hangzik. Csakhogy a munkám nagyon unalmas. És az életem is. Unalmas és sivár. Szinte bármit megtennék, hogy bepillantást nyerhessek valaki máséba. És ennek a férfinak az élete különösen érdekesnek tűnik. Színpompásnak, olyan fényesnek, hogy hunyorogni kezd tőle az ember. Mindenbe fogadnék, hogy igazam van.

– Tavaly indítottam egy saját céget, online játékfejlesztéssel foglalkozom. Ami alapvetően azt jelenti, hogy jó nagy kocka vagyok – viccelődik Jay mosolyogva, felcsillanó szemmel. Most veszem csak észre a gödröcskét az arca jobb oldalán.

Pedig nem kocka. Távolról sem. Soha nem is volt az. Már ránézésre látszik. Ahogy mondtam, magas, nagyon magas, legalább száznyolcvanöt vagy százkilencven centi, sötét haján folyton végigsimít, és kisöpri a szeméből. Az álla erős, borotvált, a bőre napbarnított és sima.

– Izgalmasan hangzik – mondom. – Mármint saját céget alapítani.

– Lehetséges – vonja meg a vállát. – Nem olyan önzetlen dolog, mint az ápolónői pálya, de a számlákat fedezi.

Ja, persze, ápolónő vagyok. Szerényen mosolygok, mint aki megérdemli a bókot. Bárcsak így lenne!

Jay a telefonjára pillant.

– A francba, indulnunk kell! Megígértem, hogy háromra hazaviszem Harpert.

– Már ilyen későre jár? – kérdem meglepetést színlelve. – A fenébe, nekem is rohannom kell! – Persze vissza a valódi munkámhoz, ahol egyetlen beteg sincs a láthatáron. – Örülök, hogy megismerhettelek.

– Én is, Caitlin. – A mosolyától úgy érzem, komolyan is gondolja, amitől a gyomrom ugrik egy szaltót. – Ahogy ígértem, szólok majd a feleségemnek, hogy keressen téged.

Visszavigyorgok, kivillantva a fogaimat.

– Nagyon örülnék neki. – Hazudós vagyok, rémlik még?

Nézem, ahogy ő és Harper kéz a kézben, a karjukat lóbálva elhagyják a parkot. Amikor elérik a kaput, Jay megfordul, és még egyszer odainteget nekem. Visszaintek, de megvárom, amíg eltűnnek a szemem elől, majd én is megfordulok és távozom.

Visszafelé menet azonban eszembe jut, hogy talán azért gondoltam szinglinek, mert nem visel jegygyűrűt. Önkéntelenül is eltűnődöm, miért nem.