KERTÉSZ ISTVÁN

NAGY SÁNDOR,
A HÓDÍTÓ

KOSSUTH KIADÓ

Feleségemnek, Ildikónak

„Mely vitéz férfit, mely égi héroszt
Zengenéd lanttal, vagy erős sípoddal, Múzsa?"

Horatius: Az énekek első könyve 12.[1]

„...Fel most, fel! Angol nemesség!
Véred harczedzett apáktól eredt,
Kik, mint megannyi Sándorok vivának
Reggeltől estig, im e tájakon..."

Shakespeare: V. Henrik III. felvonás 1. szín[2]

Tartalom

ELŐSZÓ

I. MACEDÓN ÉS MAKEDÓN

II. KI VOLT NAGY SÁNDOR?

Nagy Sándor (III. Alexandrosz) alakja a történettudományban

Nagy Sándor, egy összetett személyiség

Az államférfi

A hadvezér

III. ÍGY JUTUNK A CSILLAGOKIG

„Én is hellén vagyok!"

Így éltek a makedónok

A reformer király

Pusztulás és feltámadás

II. Philipposz, a hadseregreformer

A diplomata és hadvezér

Hellász ura

A királyi család magánélete

II. Philipposz halála

IV. A HADAK ÚTJÁN

Arisztotelész tanítványa

A trónörökös első győzelme

A görögség egyesítése

Az uralkodás első évei

V. ALEXANDROSZ HADINÉPE

A vonuló sereg

Nagy Sándor katonái

A makedón sereg taktikája Perzsia meghódítása idején

A sereg irányítása

VI. A HÓDÍTÓ HADJÁRAT

Granikosz: a bátrakat a szerencse segíti

A görög szabadság bajnoka

A gordioszi csomó

Győzelem a kór felett

Újabb győzelem a harcmezőn

Nehézségek Türosz ostrománál

Harc Gázáért

Alexandrosz, az isten fia

Gaugaméla

VII. PERZSIA URA

Ázsia királya

Zsákmány, megbocsátás, bosszú

Királyi hajsza

A belső „ellenség”

Vadászat Bésszoszra

Kleitosz halála

Esküvő és összeesküvés

VIII. ALEXANDROSZ A MAI PAKISZTÁN FÖLDJÉN

Irány az Indus

Csata a Hüdaszpésznél

A lázadás

A király életveszélyben

Az öngyilkos bajnok

A Föld „peremén"

Nearkhosz útja

A sivatagon át

IX. AZ UTOLSÓ FELVONÁS

Találkozások Perzsiában

A szúszai menyegző

Derűre ború

Meghalt a király

X. UTÓJÁTÉK

Két király és/vagy egy sem

A megfogyatkozott triumvirátus

Az elrabolt holttest

A dinasztia vége

KITEKINTÉS

IDŐRENDI TÁBLA*

ÓKORI FORRÁSOK JEGYZÉKE *

VÁLOGATOTT SZAKIRODALOM

KÉPMELLÉKLET

IMPRESSZUM

ELŐSZÓ

E könyv megírása előtt évtizedeken át tanulmányoztam a Nagy Sándor tevékenységével kapcsolatos ókori forrásokat és a modern szakirodalmat. És miközben gondolatban végigéltem a makedón király keleti hadjáratát, utazásaim során magam is bejártam annak a földnek a nagy részét, amelyet uralma alá vetett. Hadtörténeti érdeklődésemnél fogva elsősorban a sorsdöntő csaták izgalmas fordulatai kötötték le figyelmemet. Ezek elemzése során érett meg bennem a vágy, hogy feldolgozzam Nagy Sándor élettörténetét. Ám a nagy hódító karrierjét nem lehet kiszakítani a makedón nép múltjából. Kik voltak a makedónok, hogyan váltak korszakos jelentőségű birodalomalkotó néppé, kik készítették elő az utat a világ egy nagyobb része feletti uralomra? Ezek mind választ igénylő kérdések, amiként az is, hogy a velünk majdnem szomszédos Észak-Macedónia népe rokona-e az ókori makedónoknak.

Szükségesnek éreztem, hogy legelőbb ez utóbbi témával foglalkozzam, mivel köznyelvünkben a macedón és makedón népnevek – helytelenül – egymás szinonimájaként élnek. Azért is tisztázni kell ezt, mert időről időre felmerül a macedón identitás problémája, ami még mindig politikai feszültséget okoz Görögország, Bulgária és Szerbia, valamint az Észak-macedón Köztársaság között.

Nagy Sándor alakja tudományos viták középpontjában áll. A második fejezet röviden összefoglalja ezeket, és egyben tükrözi a kutatásaim eredményeképp bennem kialakult Nagy Sándor-képet. E fejezet támpontot ad az olvasónak ahhoz, hogy a király életének megismerése során maga alakítsa ki véleményét arról, kiérdemelte-e a „Nagy" melléknevet.

A könyv további részei megismertetnek a makedón nép szokásaival, a kiváló előd, I. Alexandrosz reformjaival, majd a világhódító édesapja, II. Philipposz tetteivel. Ezen tettek alapozták meg fia, a Nagy Sándorként ismert III. Alexandrosz sikereit. A hódító uralkodó cselekedeteinek magyarázata sok esetben a királyi család belső viszonyaiban rejlett, és e viszonyok még halála után is közvetlenül hatottak birodalma sorsára. Ezért tartottam szükségesnek a szűkebb rokonság feltérképezését is. Az említett témák kifejtése során számos olyan információ merül fel Nagy Sándorról, amelyek nélkülözhetetlenek a róla megformált képhez.

Mindezek után úgy követik egymást a birodalomalkotó hódítás mozgalmas eseményei, hogy az első fejezetekből szerzett alapvető ismeretek birtokában olvasóm könnyebben eligazodhasson a szerteágazó történésekben. Remélem, sokan szegődnek társamul a történelmi kalandozásban. Tanulságos szórakozást kívánok!

I.
MACEDÓN ÉS MAKEDÓN

Mielőtt a makedón király, Nagy Sándor eseménydús életútját ismertetnénk, tisztázni kell néhány fontos alapfogalmat. Köznyelvünkben gyakran egymás szinonimájaként említik a macedón és a makedón népneveket, holott azok valójában két különböző etnikumot jelölnek. Ezen etnikumok mind nyelvük, mind az általuk megélt történeti korok tekintetében különböznek egymástól.

Manapság a macedón megnevezés hivatalosan az egykori Jugoszlávia területén fekvő Észak-macedón Köztársaság polgárát illeti meg. Ezt az államot északról Szerbia és Koszovó, nyugatról Albánia, délről Görögország, keletről pedig Bulgária határolja. Területe 25 713 négyzetkilométer. Fővárosa Szkopje. Lakosságának lélekszáma meghaladja a kétmilliót. Legnagyobb folyója, a Vardar (ókori Axiosz) után „Vardar-Macedóniá"-nak is nevezik, megkülönböztetésül a Bulgáriában élő macedónok lakta és a Pirin-hegységről elnevezett „Pirin-Macedóniá"-tól, valamint a macedónok kis töredéke által is lakott görögországi „Égei-Macedóniá"-tól, amely Thesszalonikitől délnyugatra, északra és keletre húzódik.

A macedónok szlávok, akiknek ősei a Kr. u. 6-7. században telepedtek le a Balkán hegyes-völgyes északi vidékein, miután a hun és az azt követő germán népmozgások miatt el kellett hagyniuk az orosz-ukrán-lengyel síkságot. A több hullámban érkező szlávok túlnyomórészt azt a területet szállták meg, amely az ókorban a Makedón Királysághoz, majd súlypontját tekintve a Római Birodalom Macedonia tartományához tartozott. Négy nagy folyam, az Aliakmon (ókori Haliakmón), a Vardar, a Sztruma (ókori Sztrümón) és a Meszta (ókori Nesztosz) szeli át ezt a történeti tájat, amelynek ókori lakossága lassan beleolvadt a hódítók tömegébe. A szláv betelepülés kiváltképp Kr. u. 629-ben vett lendületet, amikor Hérakliosz bizánci császár huszonöt délszláv törzsnek engedélyezte a thrákok, görögök és makedónok lakta vidéken való letelepedést. A népmozgás következtében az itt élők társadalmának etnikai jellege és nyelvezete gyökeresen megváltozott. Uralkodóvá vált a szláv etnikum, és kialakult a sajátos macedón nyelvezet, amely igen hasonlatos a mai szerb-horváthoz és a bolgárhoz.

A macedónok állammá nem szerveződött közösségei a kora középkortól kezdve a szerb, bizánci és bolgár hatalmi törekvések kereszttüzében álltak, majd a 14. századtól beköszöntött a török uralom. Az 1362-től 1389-ig uralkodó I. Murád szultán elindította a pravoszláv helyi lakosság iszlám hitre történő térítését. A népesség összetétele ennek következtében változáson ment át, mivel törökök, tatárok, örmények és egyéb keleti származásúak is itt leltek új hazát. (Az 1980-as évekből származó statisztika szerint akkortájt mintegy 130 ezer török élt a macedónok között.) Az iszlám térhódítását segítette a nagyszámú albán lakosság betelepülése is, a többségük ugyanis felvette a muszlim hitet. Noha a Thesszaloniki környékén élő görögök közül is sokan északabbra költöztek, a régió civilizációja eltávolodott ókori gyökereitől.

A török nagyhatalom 19. századi erőteljes meggyengülése nemzeti mozgalmak éledését tette lehetővé az Oszmán Birodalom különböző vidékein. Ezzel egy időben Szerbia, Bulgária és Görögország egyaránt bejelentette igényét a szláv macedónok által lakott területekre, mivel ezek kisebb-nagyobb része a török hódítás előtt hozzájuk tartozott, és mert az ott élők bizonyos hányada etnikailag ezen országok népességével volt rokon. A politikai harcok közepette, mintegy a népcsoport felmorzsolásával fenyegető események ellenhatásaként, az 1850-es években kialakult a macedón nacionalista mozgalom. Ennek tagjai meghirdették az önálló macedón államiság eszméjét.

Abból kiindulva, hogy zömmel az ókori Makedónia, illetve az annak területén később létrejövő római Macedonia tartomány területén éltek, azt állították, hogy Nagy Sándor makedónjai is szlávok voltak, ők és honfitársaik ezek leszármazottjai, és szemben a bolgárokkal, megőrizték tiszta szláv mivoltukat, mivel nem keveredtek sem bolgár-törökökkel, sem másokkal.

Ezen, a valós történéseket mellőző elgondolás alapján vették fel vélt ókori elődeik népnevét, és nevezték ettől kezdve magukat macedónoknak, a megteremteni kívánt független államot pedig Macedóniának.

A nemzeti függetlenség gondolata és Nagy Sándor alakjának ezzel összefüggő felidézése már a középkori Balkán népeinek közgondolkodásában megfogalmazódott. A 15. század albán fejedelme, a törökök elleni függetlenségi harc vezére, Kasztrióta György (Gjergj Kastrioti) ennek jegyében vette fel az Alexandrosz (Sándor) perzsa nevén (Iszkander) alapuló Szkander bég elnevezést. És ez magyarázza azt is, hogy Nagy Sándor köztéri lovas szobra ma egyaránt megtalálható az albán Tiranában és a bolgár Szófiában. (Itt jegyezzük meg, hogy a középkor közös törökellenes hagyományai és az albán függetlenség elismeréseként 2021. július 5-én, Budapesten felavatták Szkander bég mellszobrát.)

A nagy álom, az önálló macedón állam megszületése 1945 után, fokozatosan ment végbe. 1945 és 1991 között a macedónok túlnyomó többsége Jugoszlávia déli tagköztársaságában élt, majd Jugoszlávia felbomlását követően, 1991-ben alakult meg független államuk, Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaság néven. 2019 óta államuk elnevezése Észak-macedón Köztársaság.

Több társadalom Európában és szerte a világon, hogy állami létét a történelmi jogosultság glóriájával vonja be, hamis eredettörténetet kreált. Erre volt példa a 19. század során megszületett macedón nacionalista mozgalom, amely sajátosan fejezte ki a több állam területére szétszórt nép identitáshoz való ragaszkodását.

A makedón a görögség etnikai térképének peremén elhelyezkedő olyan ókori nép volt, amely már kialakulása korai időszakában keveredett thrák és illír elemekkel. Nyelvével kapcsolatban két fő nézet uralkodik. Az egyik szerint az a görögnek egy korai időkben elkülönült ága, míg a másik felfogás egy önálló indoeurópai nyelvnek tekinti, amely közel állt a göröghöz és némileg a fríghez (eredetileg görög földön élő nép, amely Kis-Ázsiába vándorolva ott alapított államot). A görögök által beszélt dialektusok közül kiváltképp a thesszáliaiak archaikus nyelvezete mutatott hasonlóságot a makedónokéval.

A Kr. e. 12. század körül (a továbbiakban, ha másképp nem jelöljük, minden évszám Kr. e. értendő) a makedónok a Nyugati-Pindosz hegységet lakták ott, ahol a Haliakmón felső ága ered. Ez a hegyvonulat a mai albán-görög határtól a Korinthoszi-öbölig húzódik. A 2000-2500 méter magas mészkőhegység felsőbb övezeteit szép erdőségek, főleg tölgyesek borítják. A hegység úgy osztja ketté a mai Görögországnak a Korinthoszi-öböltől északra eső részét, hogy tőle nyugatra fekszik Ipirosz (ókori Épeirosz) területe, míg keletre található Thesszália, északkeletre pedig a mai Vergina és Thesszaloniki környéke, az antik Makedón Királyság szíve. Töredékes ókori források Felső-Haliakmón vidékét Maketának, a Középső-Haliakmón völgyének déli oldalát Makedniának nevezték. Az e vidékeken élőket maketai, illetve makednoi elnevezéssel illették. Mindkét népnév 'hegyi, felföldi emberek' jelentéssel bír. Ezek voltak az első összefoglaló megjelölései azoknak a törzseknek, amelyeket később makedónoknak tekintettek.

Az ókori görög föld térképén a görög orosz ('hegy') szóval etimológiai összefüggésben Oresztisz néven találjuk a makedónok első ismert szállásterületét. Innen a mai Albániától délre eső Épeirosz tartomány görög-illír vegyes etnikumú népcsoportja, a molosszoszok a Pindosz-hegységen átkelve déli irányba szorították ki a makedónokat. Az egyre alacsonyabban fekvő vidékekre húzódó makedónok a 7. században a Bermion (mai Doxa)-hegység korábban főleg thrákok által lakott környékén éltek. Ez a hegység a Ludiasz és a Haliakmón folyók között húzódott északnyugat-délkeleti irányban, és később a Felső-Makedóniát Alsó-Makedóniától elválasztó határvonalnak tekintették. A kényszerű vándorlás közepette kiemelkedő politikai szerephez jutott a magát Argeadai Makedonesznek nevező törzs, amely a többi makedón törzs fölé emelkedett, s amelynek vezérei a makedónok fejedelmei lettek.

Az ókori makedónok történelmével legkiemelkedőbb uralkodójuk, Nagy Sándor életpályája kapcsán fogunk megismerkedni. E rövid áttekintés célja mindössze annyi volt, hogy világossá tegye: a szláv macedónok és az ókori görög világ peremén élő makedónok soha nem voltak vérrokonai egymásnak.

II.
KI VOLT NAGY SÁNDOR?

(Bevezető gondolatok a „nagy kaland" ismertetése előtt azok számára, akik a tudományban kialakult sokszínű Nagy Sándor-képre is kíváncsiak.)

Nagy Sándor (III. Alexandrosz) alakja a történettudományban

1999-ben megjelent tanulmányában F. L. Holt találóan jegyezte meg, hogy a 20. század közepén W. W. Tarn naivan megrajzolt Nagy Sándorképétől, amely az emberiség egységét megalkotni kívánó, „álmodozó cserkészt" látta a makedón királyban, az USA-ban tanító osztrák származású E. Badian és a magyar nyelven megjelent mű (Nagy Sándor. A hódító és birodalma, Bp. 2002., eredeti megjelenés Cambridge, 1988.) szerzője, A. B. Bosworth deheroizált és paranoid egoistának beállított Nagy Sándoráig széles a paletta. Míg korábban az egyértelmű dicsőítés, újabban gyakran a szélsőséges kritika jelzi a Nagy Sándor-kutatás változó divatját.

A Nagy Sándort dicsérő Napóleon nyomdokán haladva, aki azt mondta, hogy „a halál semmiség, de legyőzetve élni annyit jelent, mint mindennap meghalni", és azt is állította, hogy „nem a makedón falanx nyomult be Indiába, hanem Nagy Sándor", J. F. C. Fuller vezérőrnagy, a legelismertebb hadtörténészek egyike a legyőzhetetlen katonai géniuszt ünnepelte: „Alexandrosz géniusza adott lelket seregének." Ugyanő fejtette ki, hogy a hadtudomány klasszikusa, a porosz Clausewitz öt stratégiai alapelvének megfelelően Alexandroszra jellemző volt „a legnagyobb energia, a döntő pontra történő koncentráció, a hadmozdulatok gyorsasága, az ellenség meglepése és üldözése". Ugyancsak Nagy Sándor géniuszát ünnepelte a kérdéskör talán legnagyobb tekintélyű szakértője, N. G. L. Hammond, aki egy egész könyvet szentelt a makedón király zsenialitásának. E véleményekkel szemben I. Worthington a világtörténelem egyik legnagyobb mészárosának állította be Nagy Sándort, aki 333-as isszoszi győzelmét sem volt képes megfelelően kihasználni, és aki felelőtlen vakmerőséggel tette nap mint nap kockára az életét. Míg Fuller és a nálunk is népszerű J. Keegan a katonáit bajtársiasan bátorító, az elesettek emlékezetét tisztelettel őrző uralkodót állítja elénk, addig Badian és Worthington az önkényúr kegyetlenkedéseire hívják fel a figyelmet, aki környezete számos tagját koholt vádak vagy az alkohol hatására megölte.

Utóbbiak az úgynevezett Koinosz-epizódra hivatkoznak. Amikor 326-ban, India területén a hadsereg fellázadt, és megtagadta a keleti irányú tovább-vonulást, az egyik legtekintélyesebb parancsnok, Koinosz adta elő a katonák sérelmeit. Alexandrosz néhány napig dühösen a sátrában maradt, majd kiadta az utasítást a visszavonulásra. Ám nemsokára Koinosz meghalt. Az antik források szerint egy gyors lefolyású betegség vitte sírba, ami egyébként nem volt szokatlan azon a vidéken. A király díszes temetéssel búcsúzott hadvezérétől. Egyetlen forrás sem ír mást, senki nem gyanúsította az ókorban Alexandroszt azzal, hogy része lett volna a halálesetben. Badiannek az öngyilkosságba kényszerített Rommel tábornok esete jut az eszébe, aki Hitler áldozataként látványos állami temetésben részesült. E feltételezés veszélye, hogy így Nagy Sándor Hitlerrel kerülhet párhuzamba.

Itt kell megjegyezni, hogy Badian szerint Alexandrosz részvétele atyja, II. Philipposz meggyilkolásában teljesen „világos, bár azt nem lehet állítani, hogy azt kezdeményezte vagy irányította volna". Noha a kiváló kutató maga is elismerte, hogy az ókori irodalmi források ellentmondásai miatt Nagy Sándor életének számos epizódját csak feltevésszerűen lehet rekonstruálni, ő maga több esetben a királyt rossz színben feltüntető értelmezések mellett tört lándzsát. Ezt tette a II. Philipposz halálához vezető összeesküvés elemzésénél is.

A hamis aktualizálás, a források önkényes értelmezése mellett az jelenti a másik veszélyt Nagy Sándor objektív értékelésére nézve, ha mellékes, az uralkodó pályafutása szempontjából jelentéktelen kérdéseket vetnek fel. Ezek sokszor igen provokatívak és a mindenáron való újat akarás szándéka hatja át őket. Erre példa a J. Reames-Zimmerman által képviselt és a legújabb, Oliver Stone által rendezett Nagy Sándor-film alkotóit is befolyásoló vélemény, amely szerint Alexandrosz és legjobb barátja, Héphaisztión között a legnemesebb baráti érzelmek mellett testi kapcsolat is létezett. Noha a férfiak közötti nemi kapcsolat abban a korban nem volt ritka, és példa erre I. Arkhelaosz óta a makedón királyi családban is akadt, a feltételezés mégis Alexandrosz tetteinek és szándékainak teljes félreértésén alapszik. A kora gyermekségétől kezdve Akhilleusz, a Trójánál kitűnt hős bűvöletében élő Nagy Sándor Akhilleusz-rajongása annyira közismert volt, hogy egy alkalommal a büntetéstől rettegő, renitens Athén olyan, kegyelemért könyörgő követséget menesztett hozzá, amelybe beválasztották az egyetlen, Akhilleusz névre hallgató athéni polgárt is. E hérószt akarta Alexandrosz mintázni egész életével, ami a kívánatosnál is jobban sikerült, ha korai halálára gondolunk. Felerősödött benne ez az érzelem, és valóságos szerepjátszássá fejlődött a perzsiai hadjárat idején. A hadjárat minden epizódjánál éreztette, hogy a hajdani trójai ostromlók példáját követi. Annak érdekében, hogy erről a görög világ is tudomást szerezzen, magával vitte a történetíró Kalliszthenészt, akinek tudósításait nagybátyja, Arisztotelész közvetítette a görög világnak.

Mindezzel az volt a célja, hogy a görög közvéleményt hódító tevékenysége támogatójává tegye. Már induláskor áldozatot mutatott be a Trójánál elsőként elesett görög hős állítólagos sírjánál, a Kis-Ázsia partjaihoz történő átkelés alatt ugyanazon isteneknek áldozott, mint a mítosz szerint hajdan Agamemnón, és Trójánál tiszteletkört futott Akhilleusz feltételezett sírhalma körül. J. Keegan, azután olyan kiváló Nagy Sándor-monográfiák szerzői, mint Hammond, W. Will és R. Lane Fox joggal hívják fel a figyelmet arra, hogy mindez a nyilvánosságnak szóló demonstráció volt, politika a javából. Keegan például így ír: „Alexandrosz a szó legszorosabb értelmében briliáns színpadi szereplő volt." De a színjátékhoz társak kellettek. Akhilleusz mellett ott volt a legjobb barát, Patroklosz. Így hát ő is választott valakit, azt a Héphaisztiónt, aki vele együtt tanult korábban Arisztotelésznél. A Héphaisztiónhoz fűződő, valóban mély barátság minden őszintesége mellett része is volt a politikai szerepjátszásnak. Nem hisszük, hogy további kombinációknak helyük lenne a tudományban.

A 2020-ban megjelent könyvében Adrian Goldsworthy ezt írta: „Napjainkig Nagy Sándort úgy mutatják be, mint szentet vagy szörnyeteget, katonai géniuszt vagy hatékony gengsztert, és még újabban, mint egy rossz erkölcsű vagy biszexuális ikont." Majd hozzáteszi, hogy sok történész napjaink erkölcsi értékítéletétől befolyásolva vizsgálja a múltat, és azt lát, amit látni akar.

A Goldsworthy által nehezményezett történészi magatartás tipikus példája Karl-Wilhelm Welwei tanulmánya, amelynek már a címe is árulkodik szerzője állásfoglalásáról: Nagy Sándor nagy uralkodó volt? És a végkövetkeztetés: „...lépései háborúkat és pusztításokat eredményeztek, és a katonai műveletek révén számos halált, hosszú meneteléseket és betegségeket idéztek elő. Végül birodalma rövid életű építmény volt, a halála után önálló államokra szakadt szét, amelyek később a Római Birodalomhoz kerültek. Sikerei ellenére mai szemmel problematikus őt, mint azt régebben tették, Nagynak nevezni."

[1] Bede Anna fordítása.

[2] Lévay József fordítása.