Alex Granville

Életünk romjain

© – Sáros Attila 2021

Kiadó: Sáros és Szőke Kft.

Felelős kiadó: Sáros Gyula ügyvezető

7635 Pécs, Kisszkókó dűlő 7.

ISBN 978-615-01-0173-6

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmiféle formában nem sokszorosítható.

1.

A Föld mint hatalmas, fénylő kék gömb ragyogott fel a láthatáron, a világűr drámai, sötét háttere előtt. Ahogy a gigantikus, tengerjáró méretű szállítóűrhajó a maga lomha módján egyre közelebb úszott hozzá, úgy váltak mind jobban kivehetővé a kontinensek körvonalai a hófehér felhőfoszlányok alatt.

Több mint öt évvel azután, hogy elhagyni kényszerültem, kicsit furcsa volt újra viszontlátni. Egy napon ugyanis minden előzmény nélkül állig felfegyverzett kommandósok jelentek meg nálam, és a tőlük várható durva módon elhurcoltak egy nem túl kényelmes cellába. Rövidesen már a bíróság előtt álltam, ahol végre megtudtam, mivel vádolnak, majd másnap már úton is voltam a Hold felé egy szállítóhajón, hogy hét éves kényszermunka büntetésemet letöltsem. Hogy miért? Elsőre talán viccesnek tűnik majd, de hamar kiderült, hogy halálosan komolyan gondolták. A vád úgy hangzott, hogy: ,,felforgató jellegű, túlzottan informatív irodalom olvasása“, mindez kiegészítve súlyosbító körülményként azzal, hogy íróként hasonló jellegű könyveket is írtam, ráadásul előre megfontolt szándékkal hallgattam a 20. század végéről származó zenét.

Ez a néhány apróság elég is volt ahhoz, hogy rám húzzák a vizes lepedőt. Nem is olyan meglepő persze, ha figyelembe vesszük, hogy történt mindez egy olyan korban, amikor az emberiség jelentős része önálló akarat nélküli, távirányitású biodiszletté vált, hogy születésétől kezdve két lábon járó agyhalott vásárlódroidként lézengje végig az életét. Az évtizedeken át a lakosságra zúdított népbutító műsorok, az oktatás lezüllesztése, a középszerűség és az igénytelenség követendő divatjelenséggé tétele oda vezettek, hogy jelenleg túlképzettnek számit mindenki, aki a PIN-kódján kívül bármit képes megjegyezni. Aki ezt a szintet meghaladta, és képes volt pár összefüggő mondatot észben tartani, netán leírni vagy önállóan megfogalmazni, az már nemkívánatosnak, sőt veszélyesnek minősült. Így történhetett meg, hogy a dolgok odáig fajultak, hogy végül már külön rendőri egység foglalkozott az ilyen esetekkel, akik minden elképzelhető technikai hátteret felhasználva vadásztak a hozzám hasonló renitens elemekre. Mint az én esetem is illusztrálja, nem kellett túl sok ahhoz, hogy valaki egyik napról a másikra eltűnjön otthonából, hogy nemsokára egy sötét cellában, vagy valami eldugott kényszermunkatáborban landoljon. Ott aztán együtt törhette a követ a köztörvényes bűnözőkkel, gyilkosokkal, betörőkkel, meg a szép új világ többi közveszélyes ellenségével. Öt év távlatából is jól emlékszem a napra, amikor először hajtottam álomra a fejem, három másik szerencsétlennel együtt, egy hipermodern, de lélekölő, acélfalú, ablaktalan cellában. Aznap különösen embertelennek tűnt, ami később sajnos napi rutinná vált: ébresztő reggel fél hatkor, ételosztás, aztán hatkor már masirozott mindenki a bányába vezető folyosón. A hatalmas börtönkomplexum közepén lévő aknában tucatnyi lift szállitotta a foglyokat a föld, akarom mondani a Hold gyomrába. Átkozottul nyomasztó egy hely volt ez, olyasmi, ahol a pozitív életszemlélet bajnokai is hamarosan már az öngyilkosság különféle módozatain kezdik törni a fejüket. Mindenütt acél- vagy betonfalak, biztonsági kamerák százai, amelyek a bánya legutolsó felszín alatti járatában is követték az elitéltek minden lépését. Ha mindez nem lett volna elég, ott volt még a börtön őrszemélyzetét alkotó droidok mindenütt jelenlévő serege, akik úgy voltak programozva, hogy hozzájuk képest egy SS-tiszt jámbor szerzetesnek tűnhetett volna. A robotokon kívül nagyjából tucatnyi ember dolgozott csak az egész bányában, akik a központi monitorok előtt ülve követték az eseményeket, illetve onnan utasították a droidsereget is. Velük csak ritkán találkozhatott elítélt, akkor se számíthatott túl sok jóra, mivel úgy tűnt, az emberi személyzetet is a könyörtelen szadisták legjavából válogatták. Mondanom se kell, hogy ők se voltak túlfizetve, így valakiknek nagyon jó üzletet jelentett ennek a bányának a működtetése, ahol az elítélteket kíméletlenül kizsigerelték, és mint bűnözők, természetesen egy fillér fizetést sem kaptak. Ez a börtön-bánya komplexum egyike volt a számos hasonló létesítménynek a Holdon, ahol a ritka értékes energiaforrásnak számító héliumot bányászták, és amelyek mind egyetlen hatalmas konszern tulajdonában voltak.

Évek óta ez volt az első alkalom, hogy kitettem a lábam ebből a galaktikus siralomházból. Történt ugyanis, hogy öt keserves, végiggürcölt év után ügyem végre felülvizsgálatra került, és úgymond a ,,jó magaviseletemnek“ köszönhetően úgy döntöttek, hogy a visszalévő két évre áthelyeznek egy földi fegyintézetbe. Hát igen, vannak még csodák. Néha megesik ez, nem mintha a büntetésvégrehajtás szigorát próbálnák enyhíteni, inkább mert az évek óta kényszermunkát végző elítéltek hatékonysága egy idő után egyre meredekebben tart a nullához, így jobban megéri újakat hozni a helyükre. Az ily módon leselejtezett foglyokat rendszeres időközönként átszállították a Földre, ahol szabadulásukig egyszerű börtönökben helyezték el őket. Így kerültem én is erre a fogolyszállító hajóra, több száz sorstársammal együtt.

Néha még ma is megesik, hogy álmatlanul forgolódok fél éjszaka, ha visszagondolok erre az elátkozott öt évre, amit elvettek az életemből. Öt év, de ezalatt legalább tizenötöt öregedtem. A feszültség szinte tapintható volt egész idő alatt....az egész kóceráj olyan volt, mint egy valóságshow, mindenütt megfigyeltek, és a tempó, amit tartani kellett, azt nem emberekre tervezték. Az állandóan ott cirkáló droidok minden lazítást észrevettek, és ha egy bizonyos szint alá mentél, akkor egyszerűen leselejteztek, mint egy használt porszívót... magam is láttam pár ilyen esetet, a szerencsétlent egyszerűen közrefogták és elvitték, egyetlen szó nélkül, hogy aztán senki se lássa őket többé. Konkrétan persze nem lehetett tudni, mi történt velük, de biztos, hogy nem egy luxusnyaralásra fizették be őket. Így aztán mindenki dolgozott, sürgött-forgott, mert jól tudta, hogy az élete függ tőle. Az ilyen eseteken kívül a napok, hetek hónapok összemosódó robotolását csak ritkán törte meg valami említésre méltó esemény. Ilyen volt például, ha valamilyen fontos ember érkezett a börtönbe, legtöbbször a konszern földi központjából, hogy ellenőrizze, hogy mennek a dolgok. Ez átlagban három-négy havonta előfordult. Ilyenkor mindent jó előre kitakarítottak, elrendeztek, az egész komplexum ragyogott a tisztaságtól, mint valami kórház, és az elítéltek is frissen mosott overallt viseltek, hogy a lehető legkedvezőbb benyomást keltsük. A cég képviselői, általában két-három kifejezéstelen arcú, öltönyös alak végigsétáltak a foglyok arcvonala előtt, akik felsorakoztak a folyosókon celláik előtt, nagy ritkán véletlenszerűen kiválasztottak valakit, akivel pár szót beszélgettek, semmitmondó témákról, hogy persze minden rendben, és nincs semmi panasza, aztán egy félórán belül el is tűntek, és a bánya sivár élete visszatért a megszokott kerékvágásba.

Ám egy júniusi napon - ami egyébként a Holdon ugyanolyan volt, mint egy decemberi - váratlan dolog történt, amit azóta se tudtam kiverni a fejemből, és ami megváltoztatta az egészhez való hozzáállásomat. Addig úgy voltam vele, hogy csak éljem túl valahogy ezt a nonszensz történetet, aztán majd lesz valahogy, ha kiszabadulok végre. Ettől a naptól fogva azonban éreztem, hogy nem várhatok, amíg majd méltóztatnak kiengedni innen, évek múlva, ehelyett ki kell jutnom, meg kell szöknöm innét bármi áron, és ha lehet minél előbb.

Az egész ugyanúgy indult, mint bármelyik korábbi értelmetlen ellenőrző körút, bejelentették, hogy holnap fontos látogatók érkeznek, ezért mindenki takarítsa ki a celláját, vegye fel a kiosztott új egyenruhákat, és általában vegye elő a legszebb marketing mosolyát, hogy minden szépnek hasson. Ez meg is történt, aztán másnap dél körül mindenkit visszatereltek a bányából a felszínre, felsorakoztatták a népet a cellák előtt, aztán mikor mindenki elfoglalta a helyét, várakozásteljes csend közepette, az állig felfegyverzett droidok kíséretében felbukkantak a folyosó távoli végén a látogatók. Rögtön láttam, hogy ez most nem a szokásos társaság, nem a konszern sablonfigurái akikre számítottunk. Az őrség, amely kísérte őket, nagyobb volt, a szokásos négy-öt helyett tíz cyborg fényes fekete páncélzatban, amely elütött a börtönőrök által viselt fehértől. Mellükön mindegyik fekete alapon aranyszínű emblémát viselt, egy háromszög, amelyet kétoldalt szárnyas figurák fognak közre. Ahogy közelebb értek, kivehetővé vált, hogy tulajdonképpen mindössze ketten vannak, egy magas, sötét köpenyt viselő férfi, hátrasimított, hosszú ősz hajjal és szakállal, a másik egy alacsonyabb, törékeny alkatú, karcsú fiatal nő. Elmasíroztak a foglyok sorfala előtt, aztán nem messze attól a résztől, ahol én is álltam, megtorpantak, és a fekete köpenyes megszólított egy véletlenszerű elítéltet, aki a legközelebb állt, és beszélgetni kezdett vele. Ebben nem volt eddig semmi szokatlan, legfeljebb annyi, hogy a férfiből valami megmagyarázhatatlan, baljós hangulat sugárzott. Ennek akkor nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget, mert figyelmemet érthető okokból inkább a társaságában lévő fiatal lány kötötte le. Amilyen sötét, vészjósló figura volt az öreg, olyan üdítő látványt nyújtott ez a hosszú, hullámos fekete hajú, karcsú alakú lány, aki úgy volt öltözve, mintha valami estélyre vagy fogadásra készült volna. Hosszú kék szatén estélyi ruhát viselt, - mint valami hercegnő- gondoltam – aztán valami átvillant az agyamon, és hirtelen összeállt a kép: de hiszen ez Alysia....nem véletlen néz ki hercegnőnek, hanem mert az is...legalábbis igy kezelik, mint a Földet jelenleg uraló leghatalmasabb család tagját, a főkormányzó lányát. Akkor pedig az öreg nem lehet más, mint az apja....most már ráismertem: ő az, hát persze, Mercator, a Kormányzótanács elnöke.....ez a testület irányította gyakorlatilag teljhatalommal az egész bolygót. Tagjait elvileg választották, a Szenátusból, de ez persze csak színjáték volt, parasztvakítás a tömegeknek. Na szépen vagyunk-gondoltam- akkor most jó lesz vigyázni....a főkormányzó ugyanis kegyetlen és gátlástalan ember hírében állt. Mialatt ezt véggiggondoltam, már szinte ott is álltak előttem....Mercator ismét megállt egy másik elítélt előtt, pár méterrel mellettem, egy újabb semmitmondó csevegésre, a hercegnő pedig tétován továbbsétált, tekintete végigsiklott a foglyok végeláthatatlan sorfalán....Sokan vannak, akik igazán csak távolról tűnnek dekoratívnak, de ez esetben közelről nézve, ha lehet, a hatás még csak fokozódott. Arcát hosszú, vállára omló fekete hajzuhatag keretezte, hosszú szempillái alól kékeszöld macskaszemek villantak elő, orrának és érzéki ajkainak vonala olyan művészien tökéletes volt, amely legtöbbször csak szobrászok és festők legmerészebb álmaiban létezik…Én a többiekkel együtt lenyűgözve bámultam, aztán hirtelen, mintegy véletlenszerűen találkozott a pillantásunk. Máig se tudom, mit talált érdekesnek rajtam az akkori kinézetemben, a vacak börtön-egyenruhámban, de valahogy hirtelen érdeklődés villant a szemében, és odalépve hozzám, megszólított:

- Jó napot, kedves....elítélt...khmm...hogy hívják? – kérdezte csengő, dallamos hangon.

- Jack Sinclair, szolgálatára, hercegnőm....- válaszoltam a lehető legudvariasabb modorban.

- Szóval, Jack, mondja, maga hogy érzi magát itt, van esetleg valami panasza, vagy kívánsága...

Hát ez jó- gondoltam – méghogy van -e valami kívánságom...ez valami vicc, vagy beugratás akar lenni...? Aztán ránéztem a lányra, és rögtön láttam, hogy komolyan gondolja a kérdést. Persze ettől még nem válaszolhattam egészen őszintén, hiszen akkor azonnal kihajítottak volna a világűr sötétjébe. Így hát a konkrét válasz helyett a biztonságosabb, diplomatikus változatot választottam:

- Hát tudja, kedves hercegnő, tulajdonképpen nincs okom panaszra....hiszen van itt szállás, ellátás...unatkozni se lehet, hiszen mindig van mit csinálni...khmm...úgymond....egyébként pedig annak ellenére, hogy ez egy börtön, ha valaki megbecsüli magát, és beáll a sorba, akkor nincs mitől tartania.

A szemem sarkából láttam, amint a velünk szemben álló börtönőr arcán elégedett félmosoly jelenik meg a kissé giccses, de mindenképp jól hangzó hazugság hallatán. Ugyanakkor a hercegnő mintha nem lett volna elégedett ezzel a meseszerű változattal, és újabb kérdést tett fel:

- Értem, de mégis miért van itt, úgy értem, mit követett el...- kérdezte.

- Hogy mit követtem el...hát kérem, olvastam. Könyveket. - válaszoltam rezzenéstelen arccal.

Kíváncsi voltam a reakcióra, amit ez majd kivált, és az nem is maradt el. A lány megütközve, elképedt arccal nézett rám:

- Na de....ne viccelődjön....mi az, hogy olvasott...ezért senkit se ítélnek el....

- Jobb helyeken nem is – válaszoltam – de újabban itt a Földön igen. Persze nem mindegy, mit olvas az ember, de ha olyasmit, mint például én, valódi irodalmat, mondjuk a 20. századból vagy azelőttről, akkor az....hogy is mondjam....nemkívánatos. - Mialatt ezt mondtam, már éreztem, hogy ezt lehet, hogy nem kellett volna mondanom, de hát végül is ő kérdezte, és tény, hogy ezért ítéltek el.

- Értem... - hebegte a hercegnő, akit láthatóan teljesen kizökkentett ez a felismerés, hogy ebben az általa nyilván ideálisnak hitt világban embereket börtönbe juttatnak pusztán azért, mert valamit olvastak. -Szóval olvasott, bizonyos könyveket....ami...ami tilos...és ennyi volt a bűne...? -értetlenkedett.

- Nem teljesen – válaszoltam óvatosan – nemcsak olvastam, írtam is könyveket, mivel író vagyok. Legalábbis félállásban, hobbiból....hiszen ebből nem élnék meg manapság, mikor alig olvasnak, azok is vacak fércműveket. Mindenesetre próbálkozom vele. Ja, és ezenkívül zenét is hallgattam, rendszeresen...már úgy értem, régi, valódi zenét, a 20. századból...nem ezt a mai ricsajt, amit mintha egy gyárban vettek volna fel háttérzajként. Az is tilos, mint megtudtam. -Láttam, hogy a tiszt, aki mellettünk áll, szigorú képpel bámul rám, és a szeme villanásából arra következtettem, hogy jobb lesz, ha nem részletezem tovább az ügyemet.

- De hát....mondta a hercegnő elképedt arccal- ez hihetetlen....olvasott, es zenét hallgatott...meg könyvet írt....és elítélték....ezért....Szegény. Látszott, hogy hirtelen egy világ omlott össze benne.

Közben észrevettem, hogy a társalgásra már a főkormányzó is felfigyelt. Ebből még baj lesz...

- Szóval ezért vagyok most itt, hercegnő. - mondtam kifejezéstelen pókerarccal. - de nincs ezzel semmi baj, kicsit dolgozgatok itt, aztán nemsoká már talán lejár a hét év, és újra otthon lehetek. - Próbáltam kicsit elsimítani a helyzetet, elvenni a dolog élét, nehogy emiatt újabb hetet sózzanak rám.

- De...de hát....- hebegte a hercegnő, akinek továbbra sem sikerült magához térnie a sokkhatásból – ez szörnyű. Hét évet kapott, itt a bányában, mert olvasott es könyveket írt....de hiszen én is olvastam ilyen könyveket....régi klasszikusokat....regényeket....meg drámákat is... Shakespeare-t....sose hallottam, hogy ez tilos lenne....

- Nocsak, Ön Shakespeare-t is olvasott? – kérdeztem elismeréssel- ez igazán dicséretes. És elég ritka manapság.

- Igen olvastam....felelte izgatottan a lány – és nagyon tetszett....miért tiltják, hogy valaki ilyesmit olvasson....ez nagyon nincs így jól....

- Hát szerintem se, ha engem kérdez, hercegnő... – válaszoltam - de hát ki vagyok én, hogy ezt megítéljem...?

Ez volt az a pillanat, amikor mind a börtönőr tiszt, mind pedig a Főkormányzó megelégelte a társalgást, és mindkettő szinte egyszerre lépett oda hozzánk:

- Gyere Alysia, mennünk kell, nem cseveghetünk itt egész nap – mondta Mercator, és karon fogta a lányt. - Még beszélnem kell a vezetőséggel, aztán pedig estére vissza kell érnünk a fogadásra.

-Gyerünk...ezzel arrébb vonszolta a meglepett hercegnőt, aki vonakodva bár, de engedelmeskedett.

- Öö.....nagyon örültem, majd talán máskor folytatjuk....viszlát es vigyázzon magára....motyogta.

- Én is örültem, hercegnő- mondtam diplomatikus faarccal. - És Önnek is, Főkormányzó Úr.

A kormányzó villámló tekintetet vetett rám, aztán úgy döntött, hogy a hercegnő jelenlétében inkább nem mond semmit.

Gyerünk, Alysia, nincs időnk...ilyenekre. - Azzal magával vonszolva a lányát, elsiettek.

Nem stílusom a giccs meg az érzelgősség, de tény, hogy le voltam nyűgözve. Az egy dolog, hogy a hercegnőt olyan külsővel áldotta meg a sors, hogy bárki azonnal beleszeret. Rám is nagy hatást tett. De hogy emellett még ilyen intelligens is legyen, hogy Shakespeare-t olvas, manapság, az agyhalottak korában, ez hihetetlen. A gazdagság, jólét és a privilegizált életstílus alkotta burok ellenére megőrizte józan ítélőképességét. Éreztem, hogy meg kell találnom, hiszen éppen erre van most szükség. Lehet, hogy kissé túl nagyot sikerült álmodnom, de ha összefognánk hozzá hasonló értelmes emberekkel, talán még tehetnénk valamit ezért a bolygóért. Egyelőre azonban itt ülök egy fogolyszállító űrhajón, az ülésbe szíjazva, és az egyetlen, amire kilátásom van, az a világűr sötétje. Ki kell találnom valamit-gondoltam -nemsokára leszállunk a Földön, és újból rám zárul a cella ajtaja....legjobb lenne még útközben lelépni valahogy. Lázasan törtem a fejem, és mire megpillantottam a leszállópálya fényeit az űrsikló keskeny ablakán át, már körvonalazódott is egy terv...

2.

Tudtam, hogy túl sok alkalmam nem adódik majd a szökésre, így elhatároztam, hogy bármilyen lehetőséget kihasználok. Leginkább az átszállitás alatt volt esély bármiféle ilyen akcióra, később, ha egyszer bezárult az ember mögött a börtönkapu, onnantól eléggé reménytelen lesz a helyzet. A régi börtönökből se volt egyszerű megszökni, de ezekből a mai hipermodern, agyonbiztosított, kamerákkal, érzékelőkkel és droidok hadával őrzött komplexumokból még egy légy is csak nehezen tudott volna eltűnni.

Mialatt ezen gondolkoztam, a minket szállító hatalmas űrsikló leszállt egy fényárban úszó kifutópályán, majd lomhán továbbgurult az elszórtan parkoló űrjárgányok között. Volt itt minden, a csillagrombolótól a kisebb kereskedelmi vagy utasszállító űrhajókig. Vajon hol lehetünk...?-gondoltam- szokás szerint semmit se kötöttek az orrunkra arról, hogy hova szállítanak minket. Annyit tudtunk, hogy valahova a Földre. Eddig stimmel....futott át az agyamon, aztán hirtelen rájöttem, mi volt furcsa ezen a látványon: ez nem valamiféle börtönudvar, ez egy sima reptér, ahonnan majd továbbvisznek minket! Nagyot dobbant a szívem-talán mégis szerencsém lesz és legalább esélyt kapok a szökésre...

Közben a hangszórókból már harsogtak is a vezényszavak: - Öveket kikapcsolni! Mindenki sorakozzon fel a kiszálláshoz!

A többszáz elítélt felsorakozott a droidok kettős sorfala között, aztán a menet az űrsikló lenyíló rámpáján át megindult le a kifutópályára. Úgy százméternyire hatalmas csarnokszerű épület tornyosult, oda tereltek minket, az automata kapu döngve bezárult, aztán az óriási helyiségben visszhangozva felharsant az újabb vezényszó: - A következő utasításig mindenki itt várakozik! Figyelem, a droidok tűzparancs birtokában minden szökési kísérletet azonnal megtorolnak!

Na, szépen vagyunk, és itt akarok én megszökni....mindegy, legalább meg kell próbálnom, több esélyem nem nagyon lesz. Annyi szerencsém volt, hogy a felsorakozott tömeg szélére kerültem. A robotseregen kívül nyolc-tíz őr vigyázott ránk, akik a foglyok alkotta tömeg körül cirkáltak. Agyam lázasan kattogott, miközben próbáltam valami mentő ötletet kitalálni....a tervem tulajdonképpen annyiból állt, hogy valahogy megpróbálok pillanatnyi zavart kelteni, aztán a kialakuló káoszban eltűnni...itt azonban a csarnok középen állva túlzottan szem előtt voltunk..ez így nem fog menni....aztán hirtelen eszembe jutott, hogy rosszullétet színlelek. El is kezdtem szédelegni meg öklendezni, összegörnyedt testtel, fájdalomtól eltorzult arccal....a droidoktól persze nem várhattam túl sok együttérzést, de szerencsére a körülöttünk cirkáló őrök közül az egyik nemsokára észrevette, hogy valami nincs rendjén, és odalépett:

- Mi történt, rosszul van? - kérdezte – ne szimuláljon itt....

- Nem.....szimulálok – nyögtem a lehető legelgyötörtebb hangon – rohadtul kavarog a gyomrom....nem bírom a repülést...lehet, hogy attól....

- Na jól van, tartson ki, mindjárt jövök – azzal elrohant, és pár perc múlva visszatért a tiszttel, aki az átszállitásért felelős volt.

- Uram, ez az elítélt rosszul lett....lehet, nem bírja a repülést.

- Látom – morogta a tiszt – mindjárt kidobja a taccsot. Még csak ez hiányzott. - Egy-két pillanatig gondolkozott, aztán kiadta a parancsot:

- Rendben, őrmester, vigye ki a foglyot a mosdóba, aztán intézzék el a dolgot minél előbb. Jobb, mintha itt kéne takarítani utána.

- Igenis! -felelte az őrmester – na jöjjön! - azzal karon fogott, és vezetni kezdett a csarnokból nyíló folyosó felé. -Bírja még?

- Igen- nyögtem- talán a mosdóig még kibírom...- szenvedő képpel vánszorogtam az őrmesterre támaszkodva. Úgy tízméternyire több ajtó is nyílt bal kéz felől...Na ide menjen be- mutatott az egyikre az őrmester- jövök én is. Nem hagyhatjuk felügyelet nélkül az elítélteket.

- Jó, jó jöjjön akkor – sóhajtottam a mosdó fölé hajolva – mindjárt rendbe jövök, egy pillanat...

Na, most kell gyorsan cselekednem – gondoltam – ennél jobb alkalom nem lesz. Tovább piszmogtam a mosdónál, elterelve az őrmester figyelmét, aztán mikor félig hátat fordított egy pillanatra, egy hirtelen mozdulattal belevertem a fejét a falba. Tompán felnyögött, aztán ájultan zuhant a padlóra. Gyorsan átkutattam a zsebeit, megtaláltam a kulcsát, amivel kioldottam a csuklómon feszülő bilincset. Magamhoz vettem a pisztolyát, meg az azonosító kártyáját, aztán kilestem a folyosóra. Még nem türelmetlenkedtek az őrök, mindenki nyugodtan állt. Kiosontam. Már majdnem elértem a folyosó kanyarulatát, amikor hirtelen felharsant mögöttem egy nyers hang:

- Megállni! - egy pillanatra megtorpantam, és hátrapillantva láttam, hogy többen is felbukkantak a folyosó elején – Ott a szimuláns! Elfogni! - üvöltötte a parancsnok.

- Emberek! Itt az alkalom, meneküljetek! - kiáltottam, aztán kilőttem a lámpát, így a folyosó sötétbe borult.

A következő pillanatban elszabadult a pokol. Az utánam rohanó őrök lövéseinek zaját elnyomta a többszáz ember torkából felharsanó üvöltés. Ez volt a szerencsém, mert a droidok nagy részét lefoglalta a többi elítélt féken tartása, így csak néhányan eredtek utánam. Így sem volt persze sok esélyem a szökésre: az állig felfegyverzett őrök alig tízméternyire voltak lemaradva, ráadásul egy teljesen ismeretlen épületben próbáltam eltűnni előlük. Minden erőmet megfeszítve futottam a vaksötét folyosón, de az őrök bakancsainak csattogása így is egyre közelebb visszhangzott. Találomra feltéptem egy oldalajtót és beugrottam. Ráforditottam a zárat, épp időben, mert egy másodperccel később már valaki rángatta is kívülről. Rohantam tovább. Valamiféle raktárhelyiség lehetett, a sötétben mindenféle tárgyakba ütköztem, összevissza horzsoltam magam, de nem érdekelt. A távolban megpillantottam valami halvány fényt, arrafelé futottam tovább, kiderült, hogy egy ajtó feletti jelzőlámpa volt az. Lenyomtam a kilincset, de zárva volt. Erre minden teketóriázás nélkül szétlőttem a zárat, és kirúgtam az ajtót.A reptér! Kint álltam a kifutópályán. Mögöttem már hallatszott az üldözők zaja, ahogy a sötét raktáron átküzdötték magukat. Futás! A távolban megpillantottam néhány kisebb gépet. Gyerünk, gondoltam, ez az egyetlen lehetőség! Gyalog menekülve perceken belül elkapnak vagy lelőnek. Lélekszakadva rohantam a legközelebb álló géphez. Egyszerű kis kétszemélyes repülő volt. Feltéptem a felfelé nyíló szárnyas ajtaját, és beugrottam a pilótafülkébe. Eddig jó, de hogy fogom elindítani? Megvan, az azonosítókártya! Rövid matatás után megtaláltam a zsebemben. Ha ez egy katonai gép, amire jó esély van, akkor a kártyának működnie kell. Sosem éreztem még ekkora megkönnyebbülést, mint mikor a kártyát a scanner elé tartva hirtelen felvillantak a fények, és életre kelt a műszerfal. Ez az! Innentől gyerekjáték lesz, simán elvezetem, mint bármelyik hétköznapi Flycart. Előretoltam az inditókart, és a gép meglódulva száguldani kezdett a reptér betonján. Épp idejében, mert kívülről már lövések dördültek közvetlen közelből. Ez azonban a kisebbik probléma volt, ugyanis a következő pillanatban kinyílt a gép ajtaja, és egy őr nyomult be dühtől eltorzult képpel. Reflexszerűen orrba vágtam egy könyökütéssel, mire kissé hátrahőkölt. A következő pillanatban felrántottam a gépet, a fickó elvesztette az egyensúlyát, fél kézzel épphogy megkapaszkodott az ajtó szélében. Miközben a felszállásra próbáltam figyelni, a szemem sarkából láttam, amint szabadon lévő kezével a pisztolya után kapkod. Nem volt más választásom, az őrtől zsákmányolt fegyverrel belelőttem egyet. Felüvöltött fájdalmában, aztán kizuhant a sötétbe. Na egyre jobb – gondoltam - szépen bővül a bűnlajstrom: eddig csak tiltott irodalom olvasása volt, most meg rögtön hozzájön a szökés, plusz fegyveres ellenállás...Ezzel együtt ritkán éreztem magam ilyen jól, mint most ennek a magasba emelkedő kis gépnek a fedélzetén. Másodperceken belül elmaradt mögöttem a reptér, és a távolban megpillantottam egy város vakító fényeit. Egy hatalmas, fényárban úszó metropolis rajzolódott ki előttem, felhőkarcolók valóságos erdejével. Hát ez meg mi lehet, hová kerültem? A horizontot fürkészve hirtelen megpillantottam a Tower Híd és a Parlament ismerős épületét. De hiszen ez London! Alig lehet ráismerni a rengeteg ultramodern, sci-fibe illő építmény, torony miatt. A hagyománytisztelő angol fővárosból valóságos űrkikötő lett, mintha egy fantasy-regényből lépett volna elő. Nagyszerű, gondoltam, de most elsősorban valami menedéket kell találnom, mert már biztos, hogy a nyomomban van a fél hadsereg. Ezt a katonai kisgépet könnyen megtalálják, hiszen nyilván jeladó van benne, amivel egy óvodás is levadássza a radaron. Sürgősen le kell szállnom vele, aztán eltűnni, mint tű a szénakazalban. Jobb kéz felől, pár száz méterre előttem impozáns felhőkarcoló magasodott, tetején jókora leszállópályával. Tudtam, hogy alig pár perc előnyöm lehet, így késlekedés nélkül arra vettem az irányt, és leszálltam a torony tetejére. Kiugrottam, és a gépet sorsára hagyva futni kezdtem a focipálya méretű leszállópályán. A tető sarkán egy kisebb szögletes épület állt, innen nyílt a lépcső a liftekhez. Ajtaja természetesen zárva volt, és kódvezérelt beléptetőrendszer védte, de ekkorra már ilyen apróságokkal nem foglalkoztam: tétovázás nélkül szétlőttem a scannert, és berúgtam az ajtót.

A főparancsnokság irányítótermének monitorfala egyetlen óriási tüzijátékként villódzott. A több tucatnyi, szinte egybeépített képernyő a hatalmas helyiség egész hátsó falát elfoglalta. Radarok váltották itt egymást megfigyelőkamerák képeivel, hang-vagy arcfelismerő programokkal. A monitorok alatt vagy húsz méter hosszan egyetlen összefüggő kezelőkonzol húzódott, előtte nyolc-tíz ember görnyedezett, feszülten figyelve a kijelzők minden rezdülését. A sötét teremben baljós csend honolt, de a levegőben felgyülemlett feszültség egy kisváros energiaellátását is fedezhette volna. A legidegesebbnek egy alacsony, köpcös kis emberke látszott, feszes vigyázzban feszengve egy rideg arcú tiszt előtt. Mindketten a birodalmi hadsereg fekete egyenruháját viselték, rajta a már jól ismert aranyszínű emblémával.

- Sutton őrmester! Összefoglalná, ha kérhetem, hogy tulajdonképpen mit tudunk...?! - A tiszt hangja ingerülten csengett, láthatóan nagy önuralmába került, hogy fékezze dühkitörését.

- Parancsnok Úr, az eddigi információk alapján átszállítás közben tíz elítélt megszökött a reptéri bázisról. A tízből ötöt menekülés közben likvidálni kényszerültünk, mivel ellenálltak, kettő megsebesült, így sikerült elfognunk, három továbbra is szökésben van. - hadarta az őrmester.

- Értem – a parancsnok megfordult, és járkálni kezdett fel-alá a teremben- Mit tudunk még róluk? Merre menekültek, használtak valamilyen járművet, elrejtőztek...?

- Kettő közülük gyalogosan menekült el, legalábbis tudomásunk szerint nem szereztek semmilyen járművet, valószínűleg még a reptér közelében rejtőznek valahol. Egy egység droidokkal már a nyomukban van.

- Nagyszerű – mondta a parancsnok - és a harmadik?

- A harmadik elítélt, Uram, valószínűleg a városban rejtőzik.. Elvitt egy kisebb gépet a reptérről, és London felé menekült vele. Természetesen azonnal üldözőbe vettük, és radaron is követjük.

- Hol van most? - kérdezte türelmetlenül a parancsnok.

- Feltehetően egy épületben, uram, egy felhőkarcolóban. Legalábbis a gépet a tetőn lévő leszállópályán hagyta.

- Feltehetően?!- orditotta a parancsnok- a pokolba a szóvirágaival, Sutton! Már rég a sarkában kéne lenniük a nyavalyásnak, erre maga itt süketel, hogy valószínűleg így, feltehetően úgy...

- Elnézést, Uram – hebegte az őrmester falfehéren. Kisebb dolgokért is kerültek itt már bajba emberek. A birodalmi hadseregnél sose lehetett tudni, mikor fizet valaki az életével egy kisebb hibáért. - A legjobb egységünk dolgozik az ügyön. Megtesszük, amit tudunk.

- A személyi jeladóját is követik? Azzal lenne a legegyszerűbb megtalálni...

- Természetesen, Uram. A chip adatai szerint a toronyban tartózkodik.

- Akkor mire vár? Küldje oda az egységet, zárja le a kijáratokat...állítsa le a lifteket...

- Folyamatban van uram....sajnos teljeskörűen nem tudjuk irányítani az épület rendszerét...

- Hogy érti azt, hogy teljeskörűen nem? Ebből a nyavalyás teremből a fél galaxist irányíthatja, maga marha!

- Igen... 99 százalékban igen, de ezek az épületek a belvárosban még nem teljesen automatizáltak...így csak a lifteket tudjuk irányítani, meg a főbejáratot, a lépcsőház ajtaját nem...

- A rohadt életbe! - szitkozódott a parancsnok – akkor vegyék körbe, nem szökhet meg onnan! És őrmester! Szabad kezet adok magának ebben az ügyben, de maga lesz a felelős is. Bármit igénybe vehet, és nem fontos, hogy élve fogja el az elítéltet, ha érti, mire gondolok…

Lélekszakadva rohantam lefelé a félhomályos lépcsőházban, hármasával véve a fokokat. Hallottam már néhány dolgot arról, hogyan dolgoznak ezek az elfogó egységek, akik a nyomomban lehetnek, így gyanítottam, hogy megpróbálják majd központilag vezérelni az épületet, lifteket, ajtókat....Muszáj volt leszállnom a géppel valahol, és eltűnnöm, de volt annyi lélekjelenlétem, hogy egy régebbi felhőkarcolót válasszak, ami talán még nem teljesen távirányított. Nem szálltam be a liftbe sem, mert azt bármikor leállíthatják. A lépcsőházban futkosni tovább tart, de ez a torony csak úgy huszonöt-harminc emeletes lehet, itt hamar leérek így is, és legalább esélyem van megmenekülni. Rohanás közben láttam a halványan világító kijelzőt a lépcsőfordulóban: tizedik emelet. Gyorsan tovább....valósággal repültem lefelé, a korláton lendítve magam előre, miközben azon imádkoztam, hogy odalent az ajtó nyitva legyen. A falak szinte összemosódnak előttem...harmadik emelet...második....végre lent vagyok, földszint....homályos előcsarnokba érek, a lift üzemen kívül villog....egy pillanatra megállok, az agyam lázasan kattog....most nagyon okosnak kéne lenni, mert egy rossz lépés, és végem: elkapnak, vagy akár le is puffantanak, mint egy kutyát. Sajnos ez is simán elképzelhető, mivel tudjuk, hogy nem a Szeretetszolgálat van a nyomomban...

Lássuk csak....gondolkozz higgadtan...eleve elég kevés sanszom van megszökni, de ha továbbra is bennem marad ez az átkozott azonosíto chip, akkor akár perceken belül bemérnek, és nyakamon az elitosztag. Meg kell szabadulnom tőle...mindig is rühelltem...de honnan szerzek itt ehhez felszerelést? Megvan! - villant át az agyamon a mentő ötlet – itt kell, hogy találjak a közelben autókat, amiben lennie kell elsősegély-készletnek..azzal megoldhatnám. Gyerünk! A főbejárathoz ugrottam, de hiába rángattam az ajtót, nem nyílt ki. Francba....nyilván ezt is távvezérlik, mint a liftet...itt nem jutok ki....de nem is baj, mert a nyílt utcán necces autókat feltörni....lássuk, van -e itt mélygarázs.....átrohantam az előcsarnokon, vissza a lépcsőházba.....lefelé tovább vezetett a lépcsősor....rohantam le....egy emelettel lejjebb újabb ajtó....ez az! Berontok....itt van...hatalmas félhomályos parkoló....és tele autókkal, ahogy kell....nem véletlen, hiszen kb az éjszaka közepén lehetünk, minden lakó itt parkol, és békésen alszik odafent. Gyorsan körülnéztem...van itt mindenféle, ősrégi benzinestől kezdve a villanyautókig, na meg az újabb fajta repülő járgányok. Elvileg mindegyikben kéne lennie elsősegély-cuccnak, csak kérdés, melyiket egyszerűbb feltörni.....

Egy újabbfajta Flycart választok, mégiscsak jobb, ha nem muzeális értékű készlettel vagdosom magam....Egy lövés az ajtózárba, riasztó beindul, de egy újabb jól irányzott találattal a fedélzeti computerbe már el is hallgat....végre nyugalom van....lássuk, elsősegély-doboz.....meg is van....kötszerek, olló, ez az, szike...Na ez most nem lesz kellemes, de még mindig jobb, mintha fejbelőnek a zsoldosok...Legjobb tudomásom szerint ezek a chipek az alkarba vannak beültetve, mégpedig a bal alkarba....igen....nagyjábol itt.....két-három centivel a kéztő alatt. Itt kell lennie, itt van is egy halvány heg. Nagy levegő....aztán belevágok a kérdéses részbe, tényleg nem a legjobb élmény...ajj...most hol a fenében van ez a vacak...persze már ömlik a vér, de a kis ketyere sehol...még elvérzek itt a végén. Kétségbeesetten kaparászok a sebben, hogy ráakadjak a miniatűr pár milliméteres chipre.....ez így mégse fog menni....aztán hirtelen az utastérvilágitás fényénél megcsillan valami fémes felület...itt van! Gyorsan kiveszem a sebből, és egy darab ragtapaszra rögzítem....innen talán nem esik le, amíg ellátom magam. Újabb pár perc, és már be is kötöztem a sebet.... fertőtlenítő, ragtapasz a helyén. Most villámgyorsan el kellene tűnnöm innen, már lehet, hogy késő is. Bármikor megtalálhatnak. Viszont ebben a rabruhában se jutok messzire....gyorsan átkutatom a járgányt, hátha találok valami ruhát....a hátsó ülésen valami sporttáska-szerűség hever...ez az, hihetetlen szerencsém van: valaki itt felejtette a komplett edzőcuccát, cipőstül, joggingfelsőig mindent. Csak át kell öltöznöm. De nem itt, mert mindjárt rámnyitják az ajtót. Felkapom a táskát, elsősegélykészlet vissza a dobozba, be az ülés alá, hogy ne tűnjön fel, aztán a pisztoly meg a chip....kiugrok a kocsiból, gyorsan tűnés innen.....hál isten semmi mozgás, kihalt az egész mélygarázs.....rohanok....bal kéz felől a parkoló autók között mintha valami mozgás lenne....már majdnem odalőttem vaktában, mikor látom, hogy csak egy macska....még szerencse...De várjunk csak, egy macska pont jó lenne, hogy megtévessze a nagyokosokat a nyomkövetővel....gyere csak ide, te macsek, nincs egy másodperc időm, de meg kell próbálnom....először riadtan bámul, aztán győz a kíváncsiság és már jön is oda hízelegni, lábhoz dörgölőzve....jól van, aranyos kis macska vagy.....szerencsére nem teljesen elvadult darab, van nyakörve is....megsimogatom és közben ráragasztom a chipet a nyakörvre a ragtapasszal együtt. Zseniális! Most ezt a szerencsétlent fogják üldözni helyettem, legalábbis amíg rá nem jönnek a szivatásra. Addig viszont én nyerek egy kis időt. Most azonban eljött az utolsó utáni pillanat, amikor végképp el kell tűnnöm innen, hogy minél messzebb kerüljek innét, ahol elsőként keresni fognak, na meg a jeladótól is. Egy gyors átöltözés, tréningruha fel, rabruhát vissza a táskába, aztán be az egésszel egy kocsi alá. A parkoló autókat használva fedezékként a garázs bejáratához osontam. Itt most nagyon kell figyelni, mert bármikor ideérhetnek, simán szembejöhetnek velem, vagy lehet, hogy már figyelik is az épületet. A falhoz lapulva felrohantam a kapuhoz, amely nyitva állt: odakint szűk mellékutca. Kikémlelek: semmi mozgás, veszteglő autónak, megfigyelő egységnek nyoma sincs. Persze ettől kamera még lehet, de talán nem pont ebben a sikátorban. Mindenütt patinás, ódon épületek, fölöttük távolabb felhőkarcolók, meg a város feletti forgalom fényei, kisebb-nagyobb repülők, Flycarok fénycsíkjai tarkítják az éjszakai égboltot. Itt lent azonban minden csendes, a belvárosnak ebben a zugában, úgy tűnik, megállt az idő. A szemerkélő esőben ködfoszlányokat sodor a szél. Még egy gyors pillantás körbe, aztán az előbb zsákmányolt tréningruha csuklyáját a fejemre húzva nekiindulok az éjszakának.

Három perccel később egy páncélozott katonai jármű fordul be a sikátorba. Hatalmas kerekei csikorogva fékeznek le a mélygarázs kapuja előtt. A kétoldalt szárnyszerűen nyíló ajtók mögül tucatnyi fegyveres ugrik elő, nyomukban droidokkal. Mindenki szó nélkül, némán teszi a dolgát, utasításokra nincs szükség. Az egység fele körbekeríti az épületet, a többiek eltűnnek a mélygarázs sötétjében. Tíz perc múlva jelentik a központnak, hogy az akció eredménytelen, a célszemélyt nem sikerült megtalálni.

- Eddig semmi, Uram. Átfésültük az épületet, az azonosító chip jelei szerint viszont valahol itt kell lennie.

- Értem – nyugtázta a parancsnok. - Folytassák a keresést! Nem válhatott csak úgy köddé...

Ezalatt már szerencsére több háztömbbel odébb jártam. Ezen a hajnali órán a város kihalt volt, ennek ellenére igyekeztem, amennyire lehet, szinte láthatatlanul közlekedni, lehajtott fejjel, csuklyában osontam, kerülve még az utcai lámpákat is. Sajnos száz százalék, hogy használják a térfigyelő kamerákat is a keresésben, amikkel tele van a belváros, így csak remélni tudtam, hogy sikerül mindegyiket elkerülnöm. A felvételeken rajta leszek, azt nem tudom elkerülni, de ebben a cuccban, meg a sötétben nem látják majd az arcomat, és az átkozott chip se fog már elárulni. Eddig szerencsém volt, de most sürgősen valami búvóhelyet kell majd találnom, ahol meghúzhatom magam, mig lecsillapodnak a kedélyek. Már tudtam is hol, illetve kinél rejtőzhetnék el a legjobban: ismertem ugyanis még régről valakit, aki, ha minden igaz London belvárosában lakik, nem is túl messze innen, es kis szerencsével még segíteni is tud majd a szökésben. Az illető, Tom Woodford tulajdonképpen gyerekkori barátom volt, már akkor is utált minden szabályt, gyűlölte a hatóságokat, rendőrséget es úgy általában a hatalom minden megnyilvánulását. Egész életében lázadó volt, kiutat keresett, állandóan az alternatív médiát, a háttérösszefüggéseket feltáró weboldalakat olvasta – amíg ezeket le nem tiltották – es folyton összetűzésbe került a hatóságokkal kisebb-nagyobb ügyekben. Természetesen a börtönt sem úszta meg, éveket töltött bezárva, tüntetéseken való részvételért es más hasonló nemkívánatos szervezkedésért. Az utóbbi idöben viszont, úgy hallottam, lenyugodott, és kerülte az összeütközést a hatalommal, illetve mondjuk úgy: finomabb módszereket választott. Egyszóval olyan valaki volt, akire a bajban mindig számithat az ember, pláne ha kvázi ártatlanul menekül a meghurcolás elől, mint én.

Az utóbbi öt-tíz percben, mióta kijutottam a mélygarázsból, már nagyjából képbe kerültem, merre is lehetek, pontosabban London belvárosán belül: úgy számitottam, hogy nagyjából fél óra alatt Tomnál lehetek, ha minden jól megy, és nem költözött máshova azóta. Ha szerencsém van, ezt a félórát üldözőim a jeladó chip keresésével töltik, és mire rájönnek, hogy egy macskát kergettek, én már biztonságos helyen leszek. Persze ezek az osztagok sem hülyékből állnak, és minden elképzelhető technika a rendelkezesükre áll, így hát futottam tovább lélekszakadva, a fejemre húzott csuklyával, közben állandóan a környéket fürkészve, hogy látok -e bármi gyanús mozgást. Az utcák továbbra is szinte teljesen kihaltak voltak, így hajnaltájt, néhány taxitól és kósza járókelőtől eltekintve a város még mindig mély álomban szunnyadt.

Sullivan parancsnok tajtékozva csapott le a kezelőkonzolra. A monitorokat figyelő katonák mind riadtan rezzentek össze. Ennek itt most fele sem tréfa.

- Sutton! Jelentést kerek! Már negyven perce várunk itt.....

- Igenis uram! Most jelentette az egyes számú osztag, hogy megtalálták a reptér mellett bujkáló két szökevényt.... utasítást kérnek, hogy mit tegyenek velük.

- Mit, mit, hát lőjék fejbe őket, de azonnal, miért kell ezt megkérdezni!! Nem tűrhetjük ezt ,hogy csak így megszöknek emberek, hová vezetne ez....példát kell statuálni! Lelőni mindet. Legközelebb majd nem akarnak annyian megszökni.

- Értem, uram, továbbitom....likvidálni őket, azonnal.

- És a harmadik? Azt még mindig nem találják? -dühöngött tovább a parancsnok.

- A legutóbbi bejelentkezésig sajnos még nem....egy pillanat, uram, épp most jelentkezik az egység....öö...értem. Hát, uram, khmm....nincs jó hírem... - kezdte az őrmester remegő hangon.

- Mi....?! Mi az, hogy nincs jó híre...ki vele....!

- Sikerült lokalizálni a chipet.....

- Igen, akkor megvan az elítélt is, nem....?

- Nem egészen, uram.....- nyögte Sutton őrmester kínlódva – a chipet megtalálták, de kiderült, hogy már nincs az elítélten.

- Hogyhogy nincs? Hiszen az be van ültetve...miket beszél?

- I..igen, de már nincs az elítéltben, bizonyára kiszedte....

- Akkor most hol van...??

- ÖÖ.....hát....egy macskán, uram. Egy macska nyakörvén találták meg.

- Micsoda??! - üvöltötte Sullivan parancsnok magából kikelve – egy....egy macskán? Miféle baromság ez?

- Nem tudom uram, ....ööö....talán a fogoly kivette a kezéből, ahova beültetik, es rátette erre a macskára, hogy minket félrevezessen....makogta rémülten az őrmester.

- És sikerült neki!- ordította a parancsnok. - Hogy az a.....!! Na jól van, Sutton. Eddig tartott a maga karrierje. Megmondtam, hogy a magáé lesz a felelősség.

A teremben hirtelen megfagyott a levegő. Minden szem a parancsnokra szegeződött. Azt hitték, hogy mindjárt ott helyben lelövi a szerencsétlen őrmestert, ami nem lett volna rendkívüli eset ilyen baklövés után. A parancsnok azonban ezúttal másféle büntetést talált ki.

- Maga, Sutton, most jó ideig nem fog előfordulni ezen a bolygón. Holnap a legelső űrhajóval elküldöm a Szaturnusz legtávolabbi holdjára, ott fog szolgálatot teljesíteni a következő két évben. Majd ha ott kellően átgondolta a dolgokat, esetleg visszatérhet. Addig viszont legalább nem itt bomlasztja a rendszert. Elvezetni!

Két pribék nyomban előugrott, és közrefogva elvezették a halálsápadt őrmestert. A parancsnok rövid hatásszünet után végignézett a teremben ülőkön. Mindenki dermedten ült.

- Most pedig rajta, munkára! Találják meg azt a nyavalyást, de mielőbb, ha nem akarnak maguk is a galaxis másik végében landolni!!

Végre célhoz értem.....félórai eszeveszett rohanás után ott álltam Woodford háza előtt. Pontosabban a ház előtt, amelyben a lakása volt. Valaha jobb napokat látott, Viktória-korabeli épület. Körülnéztem: hajnali öt körül lehetett, még mindig sötét, néhányan már munkába igyekeznek, de senki se törődik velem. Besurrantam a kapualjba, és a csengőhöz léptem: végigfutottam a neveken: meg is van, Woodford.

- Halló, tessék- szólt bele egy rekedtes, cigarettától krákogó hang.

- Helló, Tom, én vagyok az, Jack. Jack Sinclair. Emlékszel rám?

- Persze. Mi szél hozott?

- Azt most hosszú lenne itt elmesélni. Ha beengedsz, elmondom. Kedvedre való sztori....

- Oké, már nyitom is.

Az ódon ajtó halk berregés kíséretében kinyílt, es már rohantam is fel a lépcsőkön. Minél kevesebben látnak itt, annál jobb. Woodford a harmadikon lakott. Mire felértem, már az ajtóban állt, és örömmel üdvözölt:

-Helló, Jack, öreg cimbora! - vigyorgott. - Hát te mi járatban ilyen korai órán? Szerencséd, hogy újabban nem tudok rendesen aludni.

- Szia, Tom! - kezet ráztunk – igen ez most jól jött. Bevezetett a zsúfolt, rendetlen lakásba. A nappaliban régi, kopott kanapé terpeszkedett, a szemközti falnál ósdi, kiszuperált tévé villogott. Mindenütt könyvek hevertek egymásra stócolva, a dohányzóasztalkán ősöreg laptop.

- Ne nézz körül, nem túl szép, mi? Továbbra sem vet fel a pénz... - mentegetőzött Tom.

- Rá se ránts! - válaszoltam – nem pénzért jöttem. Te olyasmiben utazol, amit pénzért nem lehet megvenni.

- Igazán? Ezt örömmel hallom.

- Igen. Barátság, őszinteség, segítőkészség... meg hasonlók, amik ma már kivesztek, mint anno a dinoszauruszok.

- Hű, a végén még zavarba jövök, ha ilyen szépeket mondasz.....- vigyorgott, de láttam rajta, hogy jólesett neki. – Na, bökd ki, miben segithetek.

- Hát kérlek, az a helyzet, hogy éppen bajba kerültem, mégpedig elég nagy bajba....konkrétan üldöznek.

- Valahogy ez nem lepett meg.....és kik üldöznek?

- Hát úgy a fél hadsereg, meg néhány elit egység, droidok ilyesmi....magyaráztam.

- Micsoda? - Tom kicsit meglepődött, de arcán nem láttam jelet idegességnek. - Mit műveltél, hogy ilyenek üldöznek?

- Tulajdonképpen semmit. Olvastam, írogattam, mint szoktam, aztán egyszercsak elvittek.

- Na ja, mert biztos valami tiltólistásat olvastál, mi? - mosolygott Tom.

- Persze, de hát tudod, hogy ezeknek már minden tiltólistás, ha bármit olvasol a 21. század előttről, meg aminek értelme is van, nem valami eszetlen, futószalagon gyártott zagyvaság, amiket manapság ontanak, akkor már bűnöző vagy.

- Hát persze – vigyorgott- én ne tudnám.... – mondta, és az egész szobát elborító könyvhalmokra mutatott. - Ezek is mind hivatalos kiadványok, gondolhatod...

- Nyilván, képzelem- válaszoltam cinkos mosollyal – ennyi erővel te is könnyen a szomszéd cellába kerülhettél volna, amint látom....

- Könnyen....még megeshet. De tudod mit, nem érdekel. Nem fogok rémülten rejtőzködni, meg idióta agyhalott módjára élni, ahogy odafent elképzelik! Kapják be!

- Jól beszélsz! Sajnos nekem kevesebb szerencsém volt, vagy valaki beköpött, mert egyszercsak megjelentek nálam és elvittek. Gyorsan lezavartak valami hevenyészett tárgyalást, aztán elítéltek hét évre. Ebből ötöt le is húztam a Holdon, egy bányában.

- Jesszus! Ez nem hangzik túl jól.....és hogy jutottál ki?

- Öt év után úgy találták, hogy elég jól viselkedtem, vagy már nem voltam elég hatékony, így visszaszállitották a Földre. Nem volt kedvem a hátralévő két évet is egy cellában tölteni, így útközben megszöktem.

- Na, ez már jobb! - örvendezett Tom.- Jól tetted. Hogy sikerült?

- Elkövettek egy hibát a szervezésben, nem közvetlen szállítottak minket a börtönbe, hanem egy reptéren kiraktak, ott kellett volna megvárnunk egy másik rakomány foglyot, akiket ugyanoda vittek. Kihasználtam az alkalmat, rosszullétet színleltem és leléptem. Elkötöttem egy kisebb gépet a reptéren, azzal jutottam be Londonba.

- Egyre jobb....és azután?

- A gépet otthagytam egy torony tetején, aztán kiszedtem magamból az azonosító chipet, és kijátszottam őket. Rátettem egy kóbor macskára, és amíg az elitosztag azt kereste, idejöttem.

- Ez hihetetlen! - kiáltott fel Tom – marha jól nyomod! Nem tudtam, hogy titokban szuperhős vagy....

- Nem is vagyok, csak ritka nagy szerencsém volt eddig.

- Hát az biztos, mondjuk...- vágta rá Tom – a legtöbben nem jutnak ilyen messzire. Csoda, hogy egy darabban eljöttél idáig is. Mások is megszöktek veled együtt?

- Nem tudom, amikor felfedezték, hogy megpróbálok lelépni, utoljára még odakiáltottam a többieknek, hogy meneküljetek, használjátok ki az alkalmat, de nem tudom végül hallgattak -e rám, és ha igen hányan....sajnos nem hiszem, hogy túl soknak sikerült volna elszökni onnan, azóta meg már lehet, őket is levadászták....

- Igen, -sóhajtott fel Tom, szomorúan gubbasztva a tépett huzatú fotelben – ezek kíméletlenek. És a zsoldosok még rosszabbak a droidoknál is.

- Hogy juthattunk ide, hogy embereket hajszolnak azért, mert valamilyen könyvet olvastak? Hogy többé a normális, emberhez méltó élet egyetlen kis része se maradt meg nekünk, mindenbe beleszólnak, mindenhol a nyomunkban lihegnek? - kérdeztem.

- Nem tudom, öregem- mondta csüggedten Tom – illetve van pár ötletem, hogy miért, de akkor se értem, hogyan fajulhatott idáig.

Percekig súlyos, nyomasztó némaság telepedett ránk, csak ültünk ott csendben, komor gondolatainktól bénultan, miközben a felkelő nap sugarai lassan bevilágították a szobát, és szabálytalan fényfoltokat vetettek a falakra. Tom ösztönös mozdulattal felugrott, és behúzta a függönyöket.

- Kérsz valamit inni?

- Hmm....igen....mindegy...egy pohár víz is jó lesz. Innék valami erősebbet, de itt tiszta fejre lesz szükség.

- Szerintem ez egy nagyon összetett dolog, és nem is tegnap kezdődött....évtizedek, sőt akár évszázadok alatt apránként alakították így, lépésről lépésre. Így sikerült mára elérni, hogy az emberiség legnagyobb része annyira elbutult, és elkényelmesedett, hogy nem is látja, mi történik vele, vagy ha igen, nem érdekli, akit még érdekel, annak sincs ereje változtatni.

- Pontosan, jól mondod – helyeselt Tom – jól ki lett ez találva. Először a rengeteg technika, a mindenféle hipermodern kütyü, amelyek úgymond megkönnyítik az életünket, kezdve az internettől a telefonon át a robotokig....közben pedig észrevétlenül egy csillogó interaktív aranykalitkába zárnak ezzel mindenkit. A közösségi oldalakon a sok agyatlan önként adta meg minden adatát, nyomozni se kellett, magától számolt be az egész életéről, csatolva külön képriport...hihetetlen.

- És mivel már minden elektronikusan megy, folyamatosan rögzítve van minden.... - tettem hozzá -...a sok divatbolond, újdonságot, meg kényelmet hajszoló észre sem vette, mivel jár mindez. Nem csoda, hiszen a neten éli az egész életét. Kivéve persze, mikor elmegy valami rabszolgamunkát végezni, hogy fenntarthassa vegetálását. Vagy vásárolni, műanyag kaját, meg haszontalan marhaságokat. Ha lehetne, az ételt is úgy töltené le magába a netről....röhej...

- Az, öregem. - bólogatott Tom. - és még nagyobb röhej, hogy minket is megetettek ezzel, mi is bevettük eleinte a süket dumát, csak fokozatosan ismertük fel, hogy valójában mi az ábra. És most nem azért, de szerintem mi még a kivételek közé tartozunk, ragadt ránk valami alap műveltség....te is írogatsz, meg minden.....de képzeld mi lehet azokkal, akik szinte iskolába se járhattak? Vagy jártak abba a néhány osztályos kirakatsuliba, ahol épphogy számolni meg olvasni megtanították őket, de azt is csak azért, hogy a reklámokat el tudják olvasni, meg fizetni tudjanak, mint vásárló droid. A többi képzés, továbbtanulás ma már a többségnek elérhetetlen. Olyan pénzekbe kerül, hogy a következő életében se spórolja össze a rávalót. Így hát marad tudatlan, tájékozatlan, és úgy sakkoznak vele, ahogy akarnak. Szőttek körénk egy hálót, internetből, kamerákból...

- Ja, az a másik -vágtam rá- a fene nagy biztonságra, meg mindenféle fenyegetésre, veszélyekre hivatkozva telerakták kamerákkal a fél világot....veszélyek, konfliktusok, amiket persze nagyrészt éppen ők gerjesztettek....

- Na ja- fűzte tovább Tom- a jónépet a menetrendszerű gazdasági válságokkal, önkényesen szított háborúkkal földönfutóvá tették, aztán egymásnak ugrasztották a régi recept szerint, mindenféle ideológiai meg vallási ellentétek miatt....

- Az az- helyeseltem – és az eredmény végül egy távirányítható, gyülevész csürhe, ami csak árnyéka emberi mivoltának. Itt tartunk....és a rengeteg találmány, fejlesztés, a klónozástól kezdve a nanotechnikáig, mind egy szűk elit kezében van, a nagy többség sosem részesül belőle....legfeljebb, ha egy életre eladósodik, hogy kifizesse a horror árat, amit kérnek ezekért. És még mennyi minden van, amiről a jónép nem is tud semmit.....állitom, hogy ezek a protkósok odafent már rég teleportációval közlekednek, és az időutazás is hétköznapi rutinná vált számukra....Elképesztő. Közben minden erővel azon vannak, hogy a szerencsétlen mezei halandóktól minél többet elzárjanak ezekből a dolgokból, ne is tudjon róla, legyen csak minél ostobább és műveletlenebb. Ezért üldözik az ilyeneket is, mint én, mert nem illenek bele a képbe.....mert ha ez elterjed, a végén túl sokan kezdenek olvasni, művelődni tájékozódni, és egyre nehezebb lesz lenyomni őket a víz alá.

- Pontosan – bólogatott szomorúan Tom – most jól összefoglaltad.

- Valahogy majd teszünk rola, hogy ez változzon....- mondtam – de addig is először meg kéne úsznom, hogy elkapjanak.

- Tényleg, jó hogy mondod....- vágta rá Tom – valahogy el kellene tűnnöd a képből egy időre, csak tudnám, hogyan....

- Nekem van egy ötletem....- javasoltam – most megszabadultam ettől az átkozott chiptől, de ahhoz hogy elszökjek, mégis szükségem lenne egy másikra....úgy értem, egy másik személyazonosságra. Nem ismersz véletlenül valakit, aki segíthetne ebben?

- Hmm.... - felelte elgondolkozva Tom – véletlenül ismerek, igen.....van egy Brinkley nevű haverom, aki többek közt ilyesmivel is foglalkozik....ő szerintem tudna szerezni egy új chipet.