BÁNSZEGI KATALIN

VIETNÁM

A VIETNÁMI SZOCIALISTA KÖZTÁRSASÁG,
AVAGY MIK TÖRTÉNTEK A HO SI MINH-ÖSVÉNY MENTÉN?

Ad Librum

Budapest, 2024

VIETNÁM

Mottó

Előszó

Irány Vietnám!

Hanoi

A Ha Long-öböl felé

A Ha Long-öböl

A Meglepetés Cseppkőbarlangja

Hanoi felé

Da Nang

Hue felé

Hue

Császári síremlékek

Tu Duc császár síremléke

A Khai Dinh-síremlék

Vissza Da Nang felé

A Márvány-hegy

A csamok földje

My Son

Úton Hoi An felé

Hoi An

Irány Da Nang!

Leszállás Saigonban, azaz Ho Si Minh-városban

Történelem

Tovább az úton

Miért alkották meg a Cu Chi-alagútrendszert?

A Cu Chi-alagútrendszer

Lássuk Saigont!

Irány Phan Thiet!

Mui Ne Beach

Hai Long

Ismét a Mui Ne Beach

Irány Tay Ninh!

Bien Hoa

Tay Ninh, a Cao Dai vallás lelke

Ismét Saigon

Irány a Mekong-delta!

Saigon felé

Búcsúzás

Színes képek

Sok van, mi csodálatos,
De az embernél nincs semmi csodálatosabb.

(Szophoklész)

ELŐSZÓ

Nincs! Az embernél nincs csodálatosabb! Ez jut mindig eszembe, ha arra gondolok, hogy a kicsi vietnámi nép milyen harcot folytatott a nagy világhatalmakkal szemben. Harcoltak a hazájukért, harcoltak a szabadságukért, szinte puszta kézzel. Feláldozták az otthonukat, feláldozták a családjukat, és nem utolsósorban kockára tették saját életüket. Gigászi küzdelmet folytattak, amelyből csak azért nem lett a gigászok harca, mert a vietnámi nép túlnőtte a franciákat és túlnőtte Amerikát. Megmutatta, hogy a nagyságot nem a pénz, az erő, a hatalom, hanem az emberi kitartás teremti.

IRÁNY VIETNÁM!

Hanoiba az út Bangkokon keresztül vezet, de a gépnek le kell szállnia Dubaiban, hogy üzemanyagot vegyen fel és legénységet váltson. Másfél óra, szól az eligazítás, amelyet a tranzitváró soványka büféjében meg a tax free shop pultjainál könnyedén el lehet tölteni. Színes burnuszok, pasztellfényű selyemkendők, múzeumi szőnyegek falra akasztható másolatai, meg a szokásos édesség- és gyerekjáték-kínálat. Eltelik a másfél óra, már túl vagyunk a két órán, majd három óra múltával kigyullad a beszállást jelző fény. Végre! Elnézést, szabadkozik a pilóta, de a repülőtér-használatért meg az üzemanyagért járó pénzt nem lehetett előbb kifizetni, mert mi éppen a hajnali ima idejére érkeztünk, amikor is minden alkalmazott Allah előtt hódol. Így meg kellett várni az ima végét, hogy az alkalmazottak hadrendbe álljanak. Sebaj – vonom meg a vállam. Végül is azért járom a világot, hogy megismerkedjem annak szokásaival. Hát itt most legalább egy kis ízelítőt kaptam belőle. Biztonsági öveket bekapcsolni, mobil telefonokat kikapcsolni, és az ablakon át rövidesen feltűnik, majd eltűnik Dubai reggelre ébredő, fényfüzéres utcáinak a sora, amelyek úgy integetnek utánunk, mint egy kapitális ékszerbolt ezüstbe foglalt gyémántszemei. Még pár perc, és teljes pompájában felkel a nap, hogy bíborfénnyel borítsa be a láthatárt, és egy szempillantás alatt vegye át az uralmat az egyre kékebb égen. Gyönyörűséges látvány! Csodálatos élmény! És ezt így csak itt, a magasban lehet megtapasztalni, ahol a panorámába nem szólnak bele a magas ormú hegyek, a toronydíszes városok és a tájat szürkébe vonó, egyre terjedő légszennyezés. Még néhány óra, és megjelenik alattunk Bangkok, ahol a Szuvarnabhumi reptéren landolunk, mely név azt jelenti, hogy Aranyföld. És ezt a nevet az éppen az átadáskor nyolcvanadik születésnapját ünneplő IX. Ráma adta az objektumnak. Talán azt remélte, hogy az valóban be fogja teljesíteni nevének ígéretét, hiszen az egyre nagyobb légi forgalom addigra már kinőtte a régi repteret. A tágas, szép repülőtéren a királyt éltető transzparensek emlékeztetnek arra, hogy hol is vagyunk, és pár fotó emlékezik meg arról a napról, amikor az átadásra összegyűlt az ország elitje, középen Őfelségével, az azóta elhunyt IX. Rámával.

A kézi csomagok megvannak, a kijárat is, de iszonyú, fullasztóan párás meleg van Bangkokban. Az ember szinte nem jut oxigénhez. De azért jöttem télen délre, hogy melegem legyen! Viszont új repülőtér ide, új repülőtér oda, a forgalom mégis óriási. Még a jelentősen megnagyobbított légikikötő befogadóképességét is próbára teszi az a sokaság, amely itt keresi az úti célját. Az egymás sarkát taposó embertömeg fel-alá rohan a hatalmas csarnokban, hogy a hosszú sorokban egymást követő futószalagokról levegye a bőröndjét. Így teszek én is. Kapkodva lesem a sebesen változó kiírásokat, és keresem a számomra rendelt kifutót, de a huszonkét szalag rakományából lehetetlenség kiválasztani a gépem csomagjait. Mert a fénytábla ugyan informál minden történésről, de olyan gyakorisággal érkeznek a járatok, hogy mire az utas kiér a hosszadalmas útlevélkezelés után, addigra eltűnik a felirat, a csomag meg rója tovább az útját, valahová az ismeretlenbe. Így esik meg az, hogy a budapesti járat rakományát hosszas keresgélés után a tokiói szalagról veszem le.

Egy bangkoki éjszaka vár rám, amelynek varázsát a várost elborító fénycsillámok teszik felejthetetlenné, mert másnap kora reggel máris indulok tovább, Vietnám felé. Ha az érkezésnél a csomagom megtalálása okozott nehézséget, most, a továbbindulásnál az előírások izzasztanak meg. Az Air Asia ugyanis maximum egy tizenöt kilogrammos csomagot vesz fel, a fedélzetre pedig csak egy darab nyolckilós táskát szabad felvinni. Mi legyen a pluszteherrel? Előttem szeretné feladni túlsúlyos csomagját egy úr, de még fizetés ellenében sem veszik fel. Amíg nem pusztítja le az állományt az előírtra, addig nem szállhat fel. Punktum! A lábamból is kimegy az erő, mire a pultnál kiderül, hogy én még éppen beleférek a súlyhatárba. Legszívesebben megcsókolnám a bőröndömet hálából, de már viszi is a futószalag a célja felé. Pedig igazán könnyíthettem volna rajta, csak ezt a csomagolásnál még nem tudtam. A meleg holmikat ugyanis a thai hőségben mind beraktam a bőröndbe, és csak a gépen kezdem el hiányolni őket. Oly mértékben van túlhűtve a fedélzet légtere, hogy majd megfagyok. Persze takarót nem adnak, az nincs is az utastérben, mert ki látott olyan madarat, aki a negyven fokos nyármelegben fázna! Fájó szívvel gondolok a bőröndben rekedt meleg holmikra, de hát nincs mit tenni. Tessék vacogni! Hát én vacogok. Viszont lassan elkezdünk gurulni, és kisebb-nagyobb tavacskák között célba vesszük a felszállópályát. Olyan az egész, mintha nem is egy közlekedési szuperlétesítményben haladnánk, hanem a mesében. Kevés beton, sok víz, amelynek a felülete tükörként veri vissza a mellettünk húzódó rét zöldjét, az ég kékjét és a vízben lubickoló kecses, hófehér madarak látványát. Bíbicek, ha jól sejtem, amely madarak nekem mindig az Ezeregyéjszaka meséit idézik fel. Ott kelnek életre a varázslatos történetek szereplőiként. Az idillnek azonban hamar vége szakad: a hátunkat elkezdi feszíteni az üléstámla, a lábunk alá visszagyömöszöljük az indulni kész csomagokat, és elengedve az anyaföldet, hamarosan felszállunk. A fedélzeten pedig egyre hidegebb lesz. Sikerül is egy alapos megfázással belépnem Vietnámba, még szerencse, hogy nincs lázam, mivel Hanoiban a kiszállókapunál rendszeresített érzékelő, ha hőemelkedést mutatna, karantén nélkül be sem engednének az országba. Így azonban csak elballagok a szenzor alatt, felmarkolom a csomagjaimat, majd taxit és útitársamat, Dzungot előkerítve veszem az irányt a szálloda felé. Kezdődjék hát a kaland, amelynek első állomása az ország fővárosa, Hanoi.

HANOI

Hanoi, a Ly Thai To császár által 1010-ben alapított város eklektikus látvánnyal ösztönzi szememet a nézegetésre, miközben a repülőtérről haladok befelé. Különös egy hely! A legöregebb még működő főváros Délkelet-Ázsiában, és ez a bemutatkozásnál valahogyan meg is látszik. Avítt minden, ami körülvesz, és ezen nincs is mit csodálkozni. Hiszen régi város, ősi település, amelynek aurája őrzi az eltelt évszázadokat. Az első feljegyzések ugyanis arról szólnak, hogy itt egy 6. századi lázadó, Ly Bi emelt először fából és bambuszból erődítményt, mégpedig a kínaiak ellen, majd a kínai Tang-dinasztia 866-ban épített egy erődítést a Vörös-folyó kikötőinek biztosítására, ez az erőd idővel egyre inkább kinőtte magát. Amikor pedig a város koronázó város lett, akkor Ly Thai To császár elnevezte Thang Longnak, azaz a Felszálló Sárkány városának, állítólag azért, mert amikor először erre járt, hogy termékeny földeket meg jó kikötőhelyeket keressen, akkor a Vörös-folyót övező ködből egy aranyozott sárkányt látott kiemelkedni. Mások szerint viszont azért, mert amikor a folyón hajózott, akkor két sárkány ragadta meg a bárkáját, és repült vele ide. És ahol lepottyantották a sárkányok a bárkát, ott építtette fel a városát. Akár így, akár úgy történt, itt jött létre a város, Hanoi. Hanoi, amely mesés és gazdag múlttal rendelkezik, és történelme folyamán sok izgalmat élt át. Vált inváziók áldozatává, többször veszítette el fővárosi rangját és többször keresztelték át. A Ho-dinasztia alatt, 1440-től a neve Dong Do, azaz Keleti főváros lett. A Ming-dinasztia pedig Dong Quannak, azaz Keleti kapunak nevezte, a Le királyok alatt meg Dong Kinh lett, amely szintén Keleti fővárost jelent, és ebből a névből keletkezett francia áthallással a Tonkin. A térképen a Tonkin-öböl neve a mai napig őrzi ennek emlékét. Amikor pedig a Nguyen-dinasztia alatt (1802–1945) a főváros Hue lett, akkor Hanoi maradt az északi országrész adminisztratív központja, mégpedig Bac Thanh, azaz Északi erőd néven. 1831-ben kapta meg a Hanoi nevet, amely azt jelenti: Város a folyókanyarban (a folyó mentén), miután geográfiai helyzetére leginkább ez a jellemző. Amikor a terület a franciák kezére jutott, 1883-tól 1945-ig Hanoi volt Indokína gyarmati közigazgatásának centruma. Ennek eredményeként nyoma sem maradt meg benne a régi negyedeknek, viszont felépült egy európai stílusú nagyváros. És elérkezett 1946. január 6-a, amikor kikiáltották a Vietnámi Demokratikus Köztársaságot, a Nemzetgyűlés pedig elhatározta, hogy Hue helyett Hanoi legyen az egész ország fővárosa. A várost azonban ez sem mentette meg az amerikai bombáktól, amelyekből 40 000 darab tette a földdel egyenlővé több mint egynegyedét. Ennek eredményeképpen a lerombolt házak helye, beépítetlen, poros grundok tömege fogadja még ma is a látogatót. A foghíjak között a földre telepített alkalmi piacok vannak, és itt-ott, a belváros felé haladva egyre sűrűbben mutatós lakóházak töltik be a teret. Bár ezek sem olyan európai méretű, sokemeletes, telepszerűen felépített épületek, inkább családiház-jellegűek. Mindegyik egy nyomsávos homlokzattal, egy szoba szélességgel foglalja el az utcafrontot, bár ebben az összevisszaságban utcának nevezhető terület egyelőre alig akad. A házak hátrafelé nyúlnak még úgy kétszobányi területen. Csúcsos, piros palatető, széles erkély vagy tetőterasz, kovácsoltvas pántokkal díszített ablak, ajtó. Így szemre nagyon kellemes. A furcsa, városképrontó csak az, hogy ezek a házacskák egymástól elég nagy távolságra állnak, teljes nagyságukban feltárva a szemlélőnek a csúnyácska, pucér tűzfalakat. Az út mentén így sorakoznak egymás után: egy-két tűzfal közé szorított házacska, majd a hosszú senkiföldje, azután pár újabb épület, de ezek sem támaszkodnak egymásnak, hanem büszke önállóságukban mutogatják a nézőnek az újabb szürke tűzfalakat, kitéve a lakást az időjárás minden viszontagságának. Legalább festenének rá valamit! Vagy repkénnyel futtatnák be! Mert így elég csúnyák. Magas az adója az utcafrontnak, szól Dzung ismertetése a dologról. Ezért próbálnak így takarékoskodni az építtetők. Számomra azonban még ez sem magyarázza meg a foghíjakat.

Szerencsém van. Én a hagyományos Vietnámot akartam látni, és azt most megláthatom. A nagypiacon ugyanis tolong a nép. Kifeszített zsinórokon szerény igényű pólók lógnak, földre rakott gyékényeken ruhahalmok csábítanak turkálásra, egy fa ágairól fürtökben lógnak lefelé a gazdára váró papucsok. Biztos vagyok benne, hogy évszázadokkal ezelőtt is ilyesféleképpen folyt itt az adok-veszek. Az igen egyszerű piac mögött azután meglepetésszerűen, oda nem illően egy klasszicista stílusú magánház luxustömbje vonja magára a figyelmemet, az erkélyén száradó ruhákkal együtt, a háttérben meg egy bódé áll, óriási „Nokia” felirattal hirdetve a 21. századot. Mellette egy vadonatúj háromemeletes betonház hódol a kor divatjának. Kicsit összevissza látvány, de nekem épp ezért tetszik. Kíváncsi lennék egyébként a városrendezési tervükre! Meg az építésügyi előírásokra. De ahogy elnézem az ablakon túl elsuhanó tájat, ezek közül talán itt egyik sem létezik. Na és a közlekedés! Autó alig, gyalogos jócskán, motorbicikli rengeteg. Mellettem éppen egy motoros száguld el a rakományával, amely egy köteg malac. Mégpedig szorosra fűzött hálóban. Még megmoccanni sem tudnak ezek a szegény nyomorultak. Itt egy malacorr bukik ki a háló szemei közül, ott egy hátsó csülök, de minden kényelmetlenség dacára is mukk nélkül tűrik a nem túl kényelmes szállítást.

Malacszállítás

Az egyik malackát egyenesen a kerék mellé kötötték. Lehet, hogy mire megérkeznek a célhoz, a szegény jószágot levágás előtt még fejbe kólintani sem kell, mert a kipufogógáztól úgyis eszméletlenné vált? De hát végső soron szegény itt a malac, de a szó szoros értelmében szegény a gazdája is. A következő motoros kötélhalmaza egy borjú testét fonja körbe. A kétoldalt messze kilógó állat végtagjait csak a szerencse óvja meg attól, hogy a többi jármű le ne amputálja.

Közben egyre beljebb jutok a városba. A foghíjak ritkulnak, az út szélén pedig sokasodnak a pici asztalokkal, óvodai sámlikkal körbevett főzőlapok, amelyekről a népélelmezés legfőbb kiszolgálói nyújtják az ételt az arra járóknak. Éhes vagy? Foglalj helyet az egyik parányi ülőkén (a felállás nehezebb lesz!), és az asszonyka máris hozza a frissen grillezett, banánlevélbe csomagolt húsos rizst vagy a nagy adag párolt zöldséget. Az elvárásaid azonban ne legyenek nagyok. Itt nem a te feneketlen magyar gyomrodra méretezték az adagot, az ízeket meg a kalóriát. A banánlevélbe bújtatott darált hús ugyanis ízetlen, és alig látszik ki a rizs fehér öleléséből, a párolt zöldség meg biztosan tartogat pár adag égetően erős chilit vagy éppen még erősebb gyömbért. De ha akarod, akkor a parányi csészékben odatálalt ízesítőkkel megbolondíthatod az egészet, a csípős dolgokat meg, ha nem szereted, hát kotord félre. Persze ezzel együtt nem biztos, hogy jóllaksz, még ha a felajánlott levest is kihörpinted a tálkából. Ennek a levesnek azután végképp nincsen íze, habár zöld úszkáló levelekkel meg kilométerhosszú tésztával is próbálta tartalmasabbá tenni az alkalmi szakács. Ez azonban a te gondod, mert a helyiek roppant jól elvannak ezzel a konyhával. Reggel megjelennek, de lehet, hogy délben és este is, bár ezt cáfolni látszik az a felsorakozó asszonysor, akik nejlonzacskóban, kimérve viszik haza a levest. Lehet, hogy az esti étkezés kész anyagból, de otthoni környezetben zajlik? Mindenesetre végignézve és végigélvezve a menüt, nem csodálom, hogy ilyen karcsúak itt az emberek. De azért ki ne hagyd a vietnámi konyhát! Ha másért nem, hát azért, hogy jobban tudd értékelni az otthoni ételeket, még ha az asszony néha oda is kozmálja.

Az én legfőbb célom azonban az, hogy megismerjem az itteni viszonyokat, megismerjem a helyi szokásokat, megismerjem a vietnámi embereket, belekukkanthassak a múltjukba és megtapasztalhassam a jelenüket. Egyszóval alaposan megnézzem, hogy végtére is hová jöttem. És minderre ragyogó lehetőségem adódik majd Hanoi Etnográfiai Múzeumában. Oda megyünk holnap, mondja Dzung, és ha lehet, ne aludj el! Mit mondjak… Nem alszom el. A korai kelést ugyanis biztosítja a takarítónők hada, akik már hajnalban nekiálltak porszívózni. A gépek andalító zümmögése még nem is lenne baj, ha nem társulna hozzá az a sok csicseri fecsegés, amely, ha érteném a mondandóját, sem lenne jó altató, de így, ezen az idegen nyelven való folyamatos eszmecsere, amely elárasztja a hotel folyosóit, egyenesen zavaró. Fuccs hát az alvásnak! Na, nem baj, legfeljebb huzamosabban zuhanyozok, és hosszabban reggelizek. Csakhogy ez a hosszabb reggelizés sem az igazi. Mert a kiszolgálás ugyan roppant kedves, de a kínálat, az bizony eléggé szerény. És most nem is a minőséggel van bajom, hanem a mennyiséggel. Amikor másodszorra is kérek, szegény pincérnek kigúvad a szeme. Embert még nem látott, aki ennyit eszik! Nem is hisz a fülének! Hogy mit szeretnék? Talán nem jól érti. Szolgálatkészen hátramegy hát a konyhába vagy hová, és segítséget kér. Amikor a tolmácsolás sikerül, akkor is azt látom a szemén, hogy fogalma sincs, miként lehet ilyen horrormennyiséget megennie valakinek. El is hiszem, hogy ez a számára beteges dolog, mivel a családjával együtt sem nyomhat annyi kilót, mint én – nem mintha az én súlyom lenne valami óriási, hanem mert ők olyan kicsik és madárcsontúak. Azért a végén békét kötünk egy újabb adag reggeli mellett.

És rövidesen csatlakozik hozzám Dzung, aki a szálloda előtt fog egy motoros riksát, és bemondja az úti célt. Az Etnográfiai Múzeum! Gondolom én, mert a szavakat nem értem. És – azt akartam írni, hogy száguldunk az úti célunk felé, de ez itt lehetetlen. Munkakezdés ideje van, és a főváros dolgos népe ilyenkor kel útra, hogy megkeresse a napi betevőre valót. Ennek következtében éppen csak araszolunk a rengeteg kerékpár és motoros között. És hogy a dolog izgalmasabb legyen, mindenki arra kanyarodik, amerre akar. Keresem a helyi KRESZ idevonatkozó jelzéseit, a felfestéseket, zebrát, de ha néha meg is pillantok egyet-egyet, annak sincs gyakorlati jelentősége. Viszont olyan ügyesen manővereznek, hogy nincs baleset, és a végén mindenki célhoz ér. Mi is.

Nagy várakozásokkal nézek a dolog elébe. Etnográfiai múzeum! Remélem, hogy itt majd részletes információkat kapok az ország népéről, amely eléggé összetett. Mert azok az emberek, akikről azt mondjuk, hogy vietnámi, rengetegféle törzs, nép, csoport tagjai.

Nem túl nagy a múzeumterület, de a kínálata gazdag, annak is kell lennie, mivel ezen a három Magyarországnyi területen nyolcszor annyi ember él, mint otthon. Ennek ellenére azt azért nem gondoltam volna, hogy ilyen változatos és színes az ország néprajza. Mert élnek itt többek között vietek meg thaiok, khmerek meg nungok, pathenek meg hmongok, lahuk és yaók és még sokan mások. Amíg Dzung sorban áll a jegyért, addig én szétnézek. A bejárattal szemben mindjárt ott lóg a falon egy poszter, rajta két leány látható. Igen mutatós az öltözetük. Ők reprezentálják a kétszáz évvel ezelőtt ide vándorolt, ma a Ha Giang provinciában élő, hatezer fő körüli lélekszámmal rendelkező népcsoportot: a patheneket. A lányok ugyan nem mondhatók éppen szépnek, mert széles arccsontjuk kissé darabossá teszi a megjelenésüket, viszont a piros-fekete csíkos, tenyérnyi széles karimájú malomkerék-kalapjuk meg a piros-fekete öltözékük a mellükön átkötött széles szalaggal, valamint a deréktól hosszan lelógó fehér övvel, mégis festőivé teszi a megjelenésüket.

Nevessünk együtt!

Immár a jegy birtokában elindulok a termeken át, bár ezek itt inkább csak szobának mondható méretűek, viszont ettől lesz olyan otthonos a hangulatuk. Mert a látogató, noha üveg mögött látja a kis vietnámiakat, azért mégis úgy érzi, hogy barátságot köthet velük. És végighaladva a tárlók előtt lassan felfedi magát az ország. Tulajdonképpen jól van megszervezve ez az egész, mert minden tárló mellett van tájékoztató tábla, és ha Dzung nem is magyarázna olyan lelkesen, az angol nyelvű feliratokból akkor is sok mindent meg lehetne tudni az országról és a népéről. A lányok képéhez rögzített ismertetőből például meg lehet tudni, hogy a pathen népnél tilos a törzsön belüli házasodás. Alighanem abból a tapasztalati tényből indultak ki, hogy a belterjes pároknak gyakran hibbant gyermeke születik. Nősülés után ugyan lehet, hogy az ifjú férj azt hiszi, hogy ő a családfő (ezt csak én teszem hozzá), de az otthona ténylegesen az ifiasszony háza lesz.

Oda költözik be az esküvő után, holtodiglan, holtomiglan. Amikor pedig megszaporodik a család, akkor a gyerekek fele az anya vezetéknevét, a másik fele pedig az apa vezetéknevét kapja. Így nincs vita, csak legyen elég megfelezhető gyerek! Mert például mit csinálnak ilyenkor az egykékkel? Sorsot húznak?

Továbbhaladva a termeken meg lehet tudni azt is, hogy hogyan élnek, de leginkább, hogy hogyan halnak a muongok. Ugyanis az ő temetési szertartásukat mutatja be a következő szoba. Ők már nagyobb népesség, több mint egymillióan vannak, és nagyon régóta élnek az ország hegyeiben mint őslakosok. Persze napjainkra benépesítették a lapályokat is, de csak miután kb. kétezer évvel ezelőtt visszavonult onnan a tenger, átadva a sok termékeny földet az embereknek. Ha valaki a muongok közül meghal, mutatja be a teremsarok jelenete, akkor őt hagyományos népviseletbe öltöztetik, ami a férfiaknál egy indigókék köpeny, a nőknél pedig egy rövid blúz fehér nyakkendővel és egy hosszú szoknya, amelynek az alját sárkány- meg főnixmintás bordűr díszíti. Azután, ha ilyképpen felöltöztették a halottat, énekszó mellett – ezt hallani is a háttérben egy lejátszóból – egy kivájt fatörzsbe mint koporsóba fektetik, és azt egy szépen hímzett anyaggal letakarják. Mivel erősen hisznek a túlvilági életben, a halotti szertartás keretében igyekeznek ellátni az eltávozottat minden olyan földi jóval, amelyre a további, túlvilági létében szüksége lehet. Az itt álló asztalon is pici edénykékben van az enni- és az innivaló, meg idekészítették a lélek felemeléséhez szükséges füstölőket is, valamint egy parányi olajlámpát, hogy annak fénye mellett találja meg az elhunyt az örökkévalóságba vezető égi útját. Különlegesen vannak felöltöztetve a temetés résztvevőit megtestesítő figurák. Az egyik alak tűzpiros köpenyét egy rojtokkal ékesített fejkendő egészíti ki, olyan széles, hogy nem látni az tőle arcát. Ő alighanem egy hölgy. Mellette meg ott veri a dobot egy fekete köntösű férfi, aki olyan fejfedőt visel, amilyen a középkori hálósipka volt az európai jobb körökben. Oldalt pedig egy hosszú botra támaszkodva áll egy fehér ruhás alak, akinek szintén a fejfedője különleges. Az ugyanis egy háncskoszorú. Ez, mint szertartási kellék, nem is keltette volna fel az érdeklődésemet, ha ki nem derül róla, hogy ezek a népek, ha nincs temetés, akkor a motorozásnál ezt a háncskoszorút használják bukósisak gyanánt. Alighanem tapasztalati tény, hogy ha fejre esnek, akkor ez megvédi őket a nagyobb bajtól. Nem beszélve arról, hogy mennyivel olcsóbb, mint egy gyári bukósisak!

Követik egymást a jobbnál jobb tárlók, kiállítási tárgyak, diorámák, amelyek jellemzik ezt az ötvennégy nemzetiségből összeálló népet. Itt áll például egy embermagasságú dob, amelynek a megverésével jelezték régen – és egyes helyeken talán ma is – az iskolai órák kezdetét és végét. Nagyon kellemesen, szépen és jól szól, amikor kipróbálom, és szerencsém van! Az általam keltett öblös hangra nem rohan hozzám egy teremőr sem, hogy rendre intsen. Azért biztos, ami biztos, gyorsan továbbállok. Tudom, hogy ilyet egy kiállítási tárggyal nem szabad tenni, de nem bírtam ellenállni a kísértésnek! A következő fordulóban egy üvegszekrénykében arctalan leányka fonja szorgalmasan a vietnámi szalmakalapot. Már egy tucat áll mögötte készen, és egy újabb tucat van félkész állapotban. A dolog úgy történik, hogy a nádból, fából vagy akármilyen keményebb matériából összeállított keretre felfonják az anyagot, amelyet azután valamilyen preparáló anyaggal be is kennek. Ettől lesz szép fényes, tartós meg vízálló ez a népszerű fejfedő, amit leginkább a Nung Loi népcsoportban viselnek az emberek. A későbbiekben volt alkalmam kipróbálni, hogy ha tűz a nap vagy fúj a szél, de leginkább ha zuhog az eső, milyen jó szolgálatot tesz egy ilyen kalap. Megvéd mindentől, könnyű, és ráadásul még öltöztet is.

Amott Vietnám térképe lóg le hosszan a falról. Ebből aztán mindenki számára világossá válik, hogy az a hosszú tengerpart, amely az ország keleti határát alkotja, az határozza meg az egész nép életét. Ezt én is tanúsíthatom, ha csak a tegnap esti étlapra gondolok. Életemben ennyiféle és ennyiféleképpen elkészített tengeri élőlényt nem láttam még sehol. Otthon azt mondják az egészséggyógyászok, hogy több halat kellene fogyasztanunk, mert az egészséges. Hát itt nem kell senkit halevésre buzdítani! Itt ez a legkézenfekvőbb élelmiszer. A falvak apraja-nagyja ugyanis halászatból él, a halállomány pedig igen gazdag. Apu kimegy a vízre és fél óra múlva már viszi is haza az ebédet. És hogy miképpen viszi, ezt mutatja be a következő múzeumi szoba. Ha nem magyaráznák meg, hát sosem jönnék rá, hogy ez a nagy halom egymáshoz kötözött nádfonatú izé mi célt szolgál. A nagyobbak egyenesen úgy néznek ki, mint egy-egy bomba.

Az ártalmatlan bombák

Tudom, nem idilli a kép, de nem tudom máshoz hasonlítani ezeket a méretes fonatokat, amelyekben a nagyobb testű halakat szállítják. A kisebb szállítóeszközök meg inkább olyanok, mint egy nagyobb szál véres hurka. Na jó, legyen májas! Ezek úgy működnek, hogy a fonatok két vége zárható, és amelyik állatot a víz tartja életben, az a vízzel teli fonatban kap helyet, amelyiknek pedig levegőre van szüksége, azt a rácsos tartóba teszik, majd kötöznek belőlük egy akkora csomagot, hogy a bicikli nem is látszik ki alóla. A későbbiekben megtapasztalom, hogy ez nem a régmúlt regénye, itt ma is ez a megszokott szállítási mód. Alul egy pici ember egy pici szállítóeszközzel, mögötte pedig egy hatalmas, mindent eltakaró rakomány. És víz, víz és víz, és mindenhol víz, folytatódik az országismertetés a múzeumban. Mert az egész ország életét nagymértékben befolyásolja ez a nélkülözhetetlen elem. Ez biztosítja a táplálékot, ez biztosítja a közlekedést, ennek révén lehet hozzájutni minden jó anyjához: a rizshez, és ez ad szórakozási lehetőséget is. Amilyen például a vízi bábszínház! A következő tárlóból ezek a bábok nevetnek rám. Valamilyen hófehér anyagból készül a testük, arra festik rá az arcot meg a színes ruhát. A kezet a vállnál, a lábat meg a combnál csavar rögzíti, hogy a figura mozogni tudjon akkor, amikor a végtagjaihoz kötött pálcikákat valaki ügyesen kezeli. És ugyanígy hozhatók mozgásba a sárkányok, a vízi bivalyok és a halak is. Varázslatos lehet egy ilyen vízi wayangelőadás. És hogy a varázslatnál maradjunk, a következő látnivaló egy sámánruha.

Zöld selyem hímzett kimonó széles sárga övvel, színben egyáltalán hozzá nem illő, hímzett motívumokkal telehintett kék selyemkendővel. Hát! Ahogy elnézem az egyszerű öltözetet, úgy vélem, hogy a varázserőt valószínűleg nem a ruha, hanem a viselője adta. Viszont némi hókuszpókusz most nekem is jól jönne, mert így délidő felé kezdek már igen éhes lenni, de hol van még a kiállítás vége?! Most például egy lahu ruhába felöltöztetett bábu következik, amely piros-sárga bojtos főkötőben, tarkán hímzett fekete ruhában szorongatja a karján az ugyanilyen öltözetű kisbabáját. Mögötte egy hmong menyecske áll, aki megtévesztésig hasonlít egy lapp leányra, csak a színei mások. Mert a kék-piros összeállítás helyett ez a lány zöld-pirosban pompázik. Azután itt vannak a yaók, akik tibeti viseletüket megőrizték akkor is, amikor északról menekülve ideérkeztek a 12. században. És szikrázva ragyognak a színek, változatos formákban keverednek a minták, női szemmel nézve ígéretesebbek, és legfőképpen költőibbek, mint bármely ruhaszalon kollekciója. Nem lehet velük betelni, de nem lehet őket megjegyezni sem. Jobb is lesz, ha a butikban megveszem a könyvet 150 000 dongért, mert abban kiváló kivitelben benne van minden. Soknak találod az árát? Ne tedd! Ez ugyanis olyan 2000 forintnyi összeg, és ezért az egész tudás, színes mellékletekkel az olvasóé lehet.

Ilyen a sámán

A múzeumban azonban nemcsak a vidék múltját mutatják be, hanem a városi élet hétköznapjait is. Láthatsz itt dolgozó embereket napi munkában, hangulatos élőképeken figyelheted meg, hogy hogyan állnak fegyelmezett sorban a jegyért a vasúti pénztár előtt, és bekukkanthatsz szerény otthonukba is. Természetesen a jelenethez szól a hozzáillő háttérhangeffekt. A munka lázát mozgalmi dalok festik alá, a várakozók sora a közlekedés zaját hallhatja, otthon a rádióból meg felemelő ünnepi beszédek hangzanak. És hogy milyen egy átlag vietnámi lakása? Hát nem egy nagy luxus, de legalább tető van a fejük felett. Először is van egy kicsiny szobácska, amelyben elfér egy nagy tükör, egy tévé, egy asztal négy székkel és egy hűtőszekrény. Meg hogy el ne felejtsem, egy Ho Chi Minh-kép a falon. Egészen jól néz ki ez az egész, ha a nappalra összecsukható vaságynak is megleljük a helyét. Az ágynemű a szekrényben van. A szoba melletti egyik kis fülke a főzésre, a másik meg mosdásra szolgál, emez utóbbi azonban némileg kibővített funkcióval. Ugyanis a mosdóhelyiségben felállított rács mögött egy kismalac visít. Meghízva alighanem a család téli tápláléka lesz. Praktikus megoldás, csak nem szeretnék a szomszédjukban lakni. Bár valószínűleg a szomszéd malaca sem jobb illatú. Ilyen hát egy egyszerű dolgozó ember szerény otthona. A kiállításszervező azonban úgy vélhette, hogy a dolog némi szépítésre szorul, ezért pár sor szívhez szóló ajánlást írt a szobácska külső falára, miszerint:

„Az álmok mindig gazdagabbnak hazudnak minket, mint amilyenek vagyunk, és alig mondanak valamit arról, ahogyan élünk. Az országegyesítés idején a nép álma olyan dolgok körül forgott, mint például egy tál zöldségleves vagy egy kanál rizs saját kis tálkában, egy darab illatos szappan, esetleg egy kínai kerékpár, amelyen egyedül lehet róni az utcákat. Ám akkor még ezek az egyszerű kis örömök is elkerülték a legtöbb embert. De egyszer csak nyílt az ajtó, és kivirágzottak az álmok. Az emberek beengedhették ajtajukon mindazt a gazdagságot, amelyet az áruk bősége, az óhajok és szolgáltatások sokasága jelentett, hozva a változás reményét. Manapság az álmok tartományát már egy új motorbicikli, egy számítógép, és a sarki kirakatban látott mobil telefon veszi át, az ifjúság pedig külföldön szeretne tanulni. DE! Akárhogyan is alakul az élet, a szülők mindig a gyermekük egészségéért és boldogságáért imádkoznak, és arról álmodnak. Mert néhány álom sohasem változik.”

Egy lakás

Lassan araszolok kifelé a termekből, és útközben megszemlélek még néhány régi munkaeszközt, pár dekoratív kézimunkát, képeket a hegyekről, szösszeneteket a különböző életstílusokból, adalékokat a teaültetvényekről meg a Mekong-delta vidékéről, és búcsúzóul elolvasok még egy pár sort, amelyet a kijárati ajtó mellé akasztottak, talán summázásaként a kiállításnak, vagy mottóként a vietnámi emberekhez:

„Először, szeretjük azt az embert, aki trikót visel.

Másodszor, szeretjük azt az embert, akinek van szárított hala.

Harmadszor, szeretjük azt az embert, aki az arcát törülközővel tisztítja.

Negyedszer, szeretjük azt az embert, akinek tömör, virágzó tervei vannak.”

És talán ebben a pár sorban benne van az egész nép. Az a nép, amelyik egyszerűen öltözködik és táplálkozik, szegény, de van saját kultúrája, és továbbhaladva vannak tervei, amelyek a jövő zálogát adják. Mint ahogyan az előrehaladás záloga az a sok esküvőre készülődő pár is, akik fekete öltönyben és fehér csipkeálmokban, tüllfelhőkbe burkolva jönnek fényképezkedni a múzeum parkjába. A múzeum parkjába, ahol egy skanzen keretében sok mindent lehet megtekinteni. Itt áll például egy magas lábakon álló, merészen felfelé ívelő tetejű, fából ácsolt közösségi ház, amelyet 2003-ban épített ide 42 falu lakossága a Közép Felföldről, ahol ennek az eredetije a Kontum városához tartozó Kon rbangban áll.

A közösségi ház

A mi fogalmaink szerint ez egy közösségi épület (amely alkalmanként a parlament házának szerepét is betölti), amely 19 méter magas, hálópártával díszített nádtetővel uralja a teret, és amely a saját népénél – szól az írás – a férfierőt szimbolizálja. De hogy miért, arról nem szól a fáma. Talán azért, mert olyan magasba szökő? Az egyterű építménybe azonban kissé sajátságos módon lehet feljutni. Lépcső helyett ugyanis egy alig fokokkal kifaragott, meredek szögben felszökő fatörzs szolgál, amelyre korlát híján én csak négykézláb merek felkúszni. Restellem, ámbár a többiek is így csinálják. Érdemes azonban megtenni ezt a pár lépést, mert a látkép innen fentről nagyon szép. A lábad alatt terül el az egész skanzen. Különben is ajánlatos megszokni az ilyen lépcsőszerű feljárókat, mert a Ky falucskából származó Hosszú Házhoz is ilyenen lehet feljutni. Ez a nevéhez híven több mint negyven méter hosszú ház is lábakon áll, és szúrágta padlatán egy fedél alatt egy egész nagycsaládnak adott otthont eredeti helyszínén. Így laktak, és Buon Ma Thout városban ma is így laknak az egy családhoz tartozó dédszülők, nagyszülők, szülők és leszármazottak. És ahány generációval bővül a család, annyival hosszabbítják meg a lakásként szolgáló, folyosószerűen hosszú házat. A belső teret pedig csak éppen egy-egy jelzésszerű válaszfal osztja fel családonként, ahol az alvás a leterített gyékényeken történik, a ruhákat pedig a falra aggatják. Viszont nem találok konyhát. Alighanem az az építmény lábai között kap otthont, hiszen tüzet gyújtani ebben a faházban veszélyes lenne. Viszont – hopplá hopp! Itt van egy vízi bábszínház!

Vízi bábszínház

A piros tető alól sorban jönnek elő a figurák, hogy önfeledten pancsikoljanak a kis tó vizében. Egészen addig gyönyörködöm bennük, amíg egy rendező oda nem jön és fel nem szólít, hogy vagy fizetek és leülök, vagy vonuljak tovább. És én ezt az utóbbi megoldást választom, hiszen estére úgyis van jegyem egy ugyanilyen előadásra a színházba.

A skanzenben a csamokról szóló rész következik, amely egy komplett lakónegyeddel mutatja be, hogy hogyan is éltek itt egykoron ezek az emberek. Négyzet alakban körbeépített udvar, palatetős házak, amilyeneket bent is meg lehet tekinteni. Az egyik ház az oszlopokkal részekre osztott hálókamra, ahol több család élt együtt, a másik ház pedig a színes cserépedényekkel felszerelt konyha. Benne van egy szövőszék, a falon pedig egy kép, amelyen a szép ruhás csamokat lehet látni. Kissé unottan nézegetem a csam romvárosról készült képeket a falon, de ha sejtem, hogy a későbbiekben közelebb kerülök hozzájuk, akkor azért tüzetesebben megvizsgálom ezeket a képeket, meg a csam házakat is itt a múzeumban. Az eddig látottak alapján meg kell állapítanom, hogy a már látott múzeumi diorámák, tárlók, ismertetők elég jól áttekinthető képet nyújtanak az itteni népek hétköznapjairól, amelyeknek meghatározó elemei a következő látnivalók is. Mégpedig a temetési szokások. Mert ugyebár, aki élt, az meg is hal, és ahány népcsoport, annyiféle temetkezési szokás. Ezeket gyűjtötték itt egybe. Tulajdonképpen tökéletes a múzeum kialakításának szisztémája, mert okosan átgondolva mindenből adnak egy kis ízelítőt annak, aki ide betér. Vidék, város, élet, halál.

Az első sír a giarai törzsé (Gia Lai provincia). Elgondolkodva járom körbe. Egy fából emelt építmény, amely csak egy parányi alapból meg egy két ember magasságú meredek nádtetőből áll, a sír köré épített kerítéssel és az azon elhelyezett fafigurákkal együtt. Hosszan merengek rajta. Roppant furcsa és szokatlan ezeknek a kerítésfiguráknak a sora. Talán nem is annyira a halotti szertartásról, hanem inkább a giarai törzs világnézetéről árulkodnak? Mert ezek a figurák naturálisan bizonyítják a túlvilági életbe – és itt a hangsúly az életen van – vetett hitüket. Ugyanis végig a kerítésen olyan jeleneteket örökítettek meg, amelyek a mi felfogásaink szerint nagyon is ehhez a földi léthez kapcsolódnak. Mert előttem áll egy emberpár, félreérthetetlenül szeretkezési pózban. Pár lépéssel odébb egy férfialak keresi a helyét az ágaskodó férfiasságának, és úgy látszik, hogy néhány centivel arrébb már meg is találta, mert ott meg egy állapotos asszony áll, akinek domborodó hasa már a nyolcadik hónap végét sejteti. És ez így megy körbe-körbe. Ezek a szobrok azonban nem öncélú mutogatásra készültek, magyarázza Dzung eme furcsaságokat, hanem súlyos jelentések hordozói. Ők a termékenység szimbólumai, s a termékenység talán észrevétlenül segíti át az embert a túlvilágra, amely talán nem is különbözik annyira ettől a földi léttől.

És hogy a kerítés meglehetősen triviális szimbólumrendszere még érthetőbbé váljon, a tetőn végigvonulnak azok a jelenetek, szintén fából kifaragva, amelyek az evilág hétköznapjaiból valók. Az egyik figura bivalyháton közlekedik, talán éppen a szántóföldre igyekszik. A másik sor kézen fogva lejt egy körtáncot, talán éppen az eltávozott tiszteletére. De lehet látni itt még párzó ebeket meg fára szökő mókust, hullámzó vizet és sarjadó erdőt. És ez a sordísz annál is megkapóbb, mert az áttört alakok mögül, kontraszt gyanánt, élénken ragyog elő az ég kékje, kicsit földivé, de kicsit égivé is téve ezzel ezt az egészet. A giaraik egyébként egy rég letűnt társadalmi forma továbbhordozói ezen a földön. Ők ugyanis matriarchátusban élnek és matriarchátusban halnak. A temetési szokásaik is magukon viselik a matriarchátus jegyeit. Az ugyanazon családba tartozókat ugyanis egy helyre, mégpedig az anya sírjába temetik. Ez azonban csak a fiúkra, férfiakra vonatkozik, hiszen a lányok a későbbi családjukban szintén központi, összetartó erők lesznek, és ott a férfiaknak az ő sírjukba kell majd temetkezniük.

Különleges egy kerítés!

A következő látnivaló egy katu sírház. Kicsit olyan, mint egy úszókra szerelt háztető, amit oszlopok tartanak, és ezek alatt az oszlopok alatt helyezték el a koporsót. A tető gerincét pedig egy különleges állat fából faragott figurája díszíti. A feje bivalyra emlékeztet, amely kígyó testtel hullámzik végig a tetőn, és kígyófarokkal bukkan fel a túloldalon. És ugyanez a figura támasztja alá a kétoldali ereszt is. Az alig embermagasságú síremléken mindenhol színes sárkányok bukkannak fel, éppúgy, mint magán a koporsón. Érdekes látnivaló, csak jól le kell hajolni érte, mert nagyon alacsonyan van! Egy sírba náluk egy egész család temetkezik, és a temetésnek külön rendje van. Úgy történik, hogy a halottat eltemetik, majd öt-tíz év után kihantolják, a maradványokat pedig újólag összeszedve, új szertartás keretében, ismételten eltemetik. Ezt írja a felirat a pici sírház mellett.

Sűrűn követik egymást továbbra is a látnivalók. Az egyikkel még nem is végeztél, már belebotlasz a másikba. Mert most jönnek például a thaiok. Egy igazi thai falu – szól az ismertető – több mint ötven házból áll, de ide természetesen csak egyet építettek fel, mutatóba. És a ház, talán mondanom sem kell, szintén magas cölöpökön áll, megvédve a bent lakókat az áradástól, és szabad teret biztosítva a cölöpök között a főzésre, állattartásra és talán a hűsölésre is, ha forróra fordul az idő. De leginkább védelmet nyújt az észak dzsungeleiben tanyázó ragadozók ellen. Nyugodtan alhatnak fenn a lakók akkor is, ha alant éppen egy tigris oson éji prédára lesve. Az erős bambuszrudakon álló emelet szép mintára fonott falakból áll, olyan nyitható elemekkel, amelyek biztosítják a lakás szellőzését, de a leginkább figyelemre méltó rajta mégis a nádtető. A háznak ugyanis két teteje van, ami így olyan, mintha egy teknőst mintázna, amely a hátán hordja domború páncélját. Alighanem ez alatt jó a széljárás, és megfelelő védelmet nyújt az eső ellen is. Az emeletre létrán lehet feljutni, amelyet éjjelre felhúznak, így nyugodt alvás esik ott fent mindenkinek. Viszont talán most már minden fontosabb dolgot megnéztem! Hiába érdekelne mind az ötven törzs élete, mára már betelt a szellemi befogadóképességem, és jócskán eltelt a nap nagy része is.

Kifelé haladva végigsétálok a fényképek számára pózoló ifjú párok során, gyönyörködöm a lányok szépségében, a ruhák lenge bájában, és elsétálok néhány kiállított halászhajó mellett (azt akartam írni, hogy roncsa mellett, mivel ezek a faalkotmányok elég lerobbant állapotban vannak, de azután meggondolom magamat. Én most itt egy múzeumban vagyok, hát akkor milyenek legyenek ezek a hajók? Régiek, avíttak, használtak.), hogy célba vegyem az étkezdét. Ezek a hajók nem hívnák fel magukra a figyelmemet, ha az orrukra két oldalt fel nem festettek volna olyan óriási szemeket, hogy az az érzésem támad, engem néznek. A felirat szerint ezeket a szemeket azért festették a hajókra, hogy megvédjék azokat a végtelen víz gonoszai ellen. A későbbiekben láttam, hogy a ma használatos hajók orrán is ott díszelegnek ezek a festett szemek, ugyanezen okból kifolyólag.

Az étkezdében próbálom enyhíteni éhemet, de a kínálat igen szerény. Zöldségleves. Seszínű lé, benne hosszúszárú zöld levelekkel és némi tésztával. Éhes vagyok, éhes, de azért jobbnak látom, ha a rendeléssel megvárom a többi vendég reakcióját. Mert igen kevesen vannak az alacsony asztalok mellett, és számomra már ez is információjelleggel bír. No meg a levest kanalazó sanyarú arcok sem csábítanak evésre. Akkor inkább most nem fogyasztok, hanem egyenesen megyek tovább. Útközben meg emésztem a látottakat.

Láttam tehát egy nagyon kedves összeállítást Vietnámról, de legfőképpen annak lakóiról. És ez a múzeumi anyag jó áttekintést adott a múltról, megmutatta annak gazdagságát, sokszínűségét, de vajon milyen ezeknél a népeknél a jelen? És legfőképpen: milyen lesz a jövő? Mert a rohamosan változó világ, a száguldó sebességgel fejlődő technika, a tömegtermelés, a mindent elborító világcégek egyforma kínálata, félő, hogy rövidesen megöli mindazt, amit a múzeumban mint értékteremtő erőt láttam. Remélem azonban, hogy Vietnámban mindig is fogják annyira tisztelni a múltat, hogy annak kincseit megőrizzék a jövőben is.

A városban még mindig óriási a forgalom, és továbbra is kaotikus. Legalábbis nekem. Nem véletlen, hogy a személyautóknak csillagászati ára van, és igen magas az adója. Ha nyakló nélkül lehetne vásárolni a kocsikat, akkor végképp meghalna Hanoi közlekedése. Bölcs előrelátással még a nagyobb motorokat is csak külön engedéllyel lehet beszerezni, és az engedélyt a hatóságok nagyon nehezen adják meg. Kész csoda még így is, hogy úgy-ahogy kézben tudják tartani a város közlekedését. Mert vannak száguldó országok, ahol jaj neked, gyalogos, itt azonban jaj neked, mindenki! De azért valahogyan csak elmegy a verkli. A belváros felé haladva tovább sokasodnak a keskeny házak, amelyeket szűk sikátorok választanak el egymástól. Ezekben jó, ha egy ember elfér. Mármint a sikátorokban. Mert ha a házak nem a zárt tűzfalukat mutogatnák egymás felé, hát bátran kezet lehetne fogni a szomszéddal. Még a főzést is közösen lehetne megoldani. Amíg te vigyázol az én gyerekemre, addig én megkavarom a te ebédedet.

Hanoi egyébként sokat szenvedett a háborútól, de azért maradt pár értékelhető műemléke, amelyekből némileg következtetni lehet a város és a benne élők múltjára. Ilyen kiemelkedő érték az Irodalom Temploma, amely nevéhez méltóan részint templom, részint az Irodalom Csarnoka, ez utóbbi nevezetesen egyetem volt egykoron. A vörös téglafallal körbekerített templom négy bejárattal néz a négy égtáj felé, azzal a felirattal, hogy „Konfuciusz tisztelete sohasem fog megszűnni, kiterjed az egész világra, tehát tisztelni fogják őt a földön, míg azon ember él, és tanulni fognak bölcsességéből északon és délen, keleten és nyugaton.” Így van hát megindokolva a négy kapu, amelynek bármelyikén belépve abba a tudati világba érkezünk, amely talán a mai Európa emberének nehezen megfejthető, de azoknak, akik 1070-ben a nagy gondolkodó és teoretikus tiszteletére alapították ezt a templomot, alapelvként szolgált az élet útvesztőiben, megmutatva a helyes irányt. Így lehetett ezzel az alapító Ly Thanh Tong császár is! Én most a déli kapunál sorolok befelé, hogy bepillanthassak Hanoi egyik féltve őrzött kincsének titkaiba. A kapuépítmény olyan, mint egy kétemeletes palota utcafrontja. Alul középen egy nagy, két szélén pedig egy-egy kisebb bejárattal, felette egy erkély, amely mögött árkádsor húzódik. Az árkádsor hármas osztata azután igen szépen zárja egybe a képet a földszinttel és legfelül a kétszintes, kackiásan kunkorodó tetővel, amelynek közepét a szent terület őrzői foglalják el. Két sárkány, amint ott tekereg egy napszimbólumnak mint az öröklét jelének két oldalán. Hát, ha ebből képet nyertél róla, akkor gratulálok neked, de ezt nem olvasni, hanem látni kell! A kapunál találkozó kerítésfalakat azután útvesztőre hasonlító ablakjelek törik át, amelyeknek szintén lehet valami jelentése, de erre nem találok irodalmi magyarázatot. Viszont látványnak igen szépek. Szinte lebegővé teszik ezt a masszív építményt. Lehet, hogy ezek a kínai boldogságszimbólumok? De induljunk is tovább, és lépjünk be a középső kapunyíláson, megsértve ezzel azt az ősi tradíciót, miszerint a középső bejáratot csak és kizárólag egyedül az uralkodó használhatja! Sokat ugyan nem járhatott erre, de az biztos, hogy a tavaszi és az őszi fesztiválon, ünnepi díszben ő vezette ide az ünnepi menetet.

Az Irodalom Temploma

A kapuépület belső oromzatát egy ma már nehezen kivehető csoportkép foglalja el. Középen a hallhatatlan tudós, Konfuciusz kőből kifaragott reliefje áll, mellette pedig két oldalon négy leghűbb tanítványa foglal helyet. Azok, akik írásba foglalták és terjesztették az ő verbális hagyatékát, és akik kezükben szorongatják a jelképüket, amelyeket innen alulról valami mezőgazdasági szerszámnak nézek. És elképzelhető, hogy azok is, mivel ezek a szent emberek, több-kevesebb sikerrel, az emberi lelkek virágoskertjét voltak hivatottak rendben tartani. A kapu mögött ezután következnek az épületek, tágas udvarokkal és virágokkal szegélyezett tavacskákkal fűszerezve. Meg kell mondjam, hogy ez az egész hely elragadó a maga természetes szépségével és nyugalmat árasztó légkörével. Viszont térjünk vissza a régi időkre, amikor az ünnep alkalmából a királyi menet bevonult a templomba! Elöl lovagolt az uralkodó, aranysárkányokkal hímzett kék selyemköntösében, amelynek a szükségesnél hosszabb ujja ugyan dekoratív látványt nyújthatott, de alighanem útban is lehetett. Vagy felhajtotta, amikor használni akarta a kezét? Bár egy uralkodónak mire kellene a keze? Úgyis mindent más csinál helyette! Fején a ruha anyagából készült, felül gömbölyödő, henger alakú ünnepi süveg van, amelyet hátul két oldalt kinyúló, kikeményített szalag díszít. (Ne essék sértés a nagy úron, de ez a fejfedő engem a falusi menyecskék kackiásan megkötött fejkendőjére emlékeztet.)

Őt követte azután hasonló öltözetben a főúri sokaság, csak az ő ruhájukat nem ékíthette az uralkodót jelképező arany sárkány. Elnézve azonban a mai asszonyok keze alól kikerülő hímzéseket, el tudom képzelni, hogy ezek a ruhák is alapos munkával, művészi ízléssel készülhettek. Szóval bevonult a menet, büszkén megülve a kistermetű paripákat, amelyektől a kapu belső oldalánál el kellett válniuk. Az itt álló két házikónál ugyanis mindenkinek le kellett szállni a lováról. Alighanem itt várakoztak a szolgák is, hogy megkössék az állatokat, mert erre a szent helyre még az uralkodónak is alázattal és gyalog illett belépnie. A templom egyébként öt udvarból áll, amelyeket egy központi ösvény köt össze, és mindegyik udvar bemeneti falát igen-igen mutatós kapuk törik át. Ezek a kapuk is többnyílásúak, mert a középső bejáratot itt is kizárólag az uralkodó használhatta. A mellette lévő egyik bejáraton azután a politikai, a másikon meg a katona mandarinok közlekedhettek. Egyébként nagyon nagy ez a terület! Szinte el lehet benne veszni! Lehet, hogy ezért volt szükség az udvarok és a házacskák közötti kommunikációt biztosító Dobtoronyra? A masszív torony lábai közé erősített hangszer üzembe helyezésével jelezhették talán a szertartások kezdetét és végét, esetleg az egyetemi órák hosszát, meg a reggeli felkelés és az esti takarodó időpontját is, mert ne felejtsük el, hogy itt diákok tömege tanulta a tudományt. Azt a tudományt, amely évszázadokon át megtartotta Vietnám országát. Most ugyan hallgat az óriás, amelyet ütő hiányában nem is kísérlek meg megszólaltatni, pedig gyönyörűen zengő hangja lehet!

Újabb falak, újabb kapuk következnek, amelyek mögött két, meglehetősen nagy méretű medence vize ringatja a belehullott levelek sarjadzó telepeit. Most nem csábít senkit fürdőzésre ez a víz, mivel nem is tiszta, és hűvös is van, de valaha ezeket a célból építették ide, hogy a messziről jött zarándokok benne felüdülést nyerjenek, és patyolat testtel álljanak neki lelkük megtisztításának. (Milyen érdekesek a különböző kultúrák azonos szokásai! Először Szíriában láttam olyan mohamedán zarándokhelyeket, ahol bő, friss vízzel gondoskodtak az oda érkező hívek tisztaságáról. Itt azonban a buddhistáknak kellett megfürdeniük ahhoz, hogy templomképesek legyenek.) Két nagy medence kínálja tehát itt a vizét két kecses kapucska között, melyek közül az egyiknek a vörösre festett faházas tetejét két egymás felé forduló aranyhal alakja díszíti. És ezeknek az aranyhalaknak jelentésük van, de erre majd később térek vissza. Mint már említettem, ez az épületkomplexum nemcsak templom volt, hanem a hátsó traktusokban kapott helyet az 1075-ben a mandarinok fiainak oktatása céljára alapított Nemzeti Kollégium. Azaz az egyetem. Ezen az egyetemen sok mindenre okították a korabeli ifjúságot, de legfőbb hivatása mégis a Kínától átvett szokás szerinti mandarinvizsgák megszervezése volt. Mert az általunk egy kellemes gyümölcsnek ismert mandarinnak ezen a tájon igen nagy jelentősége volt. Mármint nem magának a gyümölcsnek, hanem a fogalomnak. Mert aki az életben érvényesülni akart, annak rendelkeznie kellett mandarinvizsgával. És ha az megvolt, akkor nyitva állt az út a karrier felé. Akkor lehetett valaki nagy hatalmú és gazdag. Persze meg is kellett dolgoznia mindezért. Mégpedig alaposan. Az első mandarinvizsgát – melynek sikeres abszolválását követően lehetett valakiből jó fizetésű, esetleg magas rangú hivatalnok – az alapítás évében tették itt le azok a jelöltek, akik tanulásra készen – és itt térjünk vissza a bejárati kapu díszére –, ígéretes aranyhalként érkeztek ide. De hogy mi lett belőlük a sikeres vizsga után, azt majd meglátjuk a legutolsó udvart lezáró csarnok tetején! Egyelőre nézegessük magunkat a jelenleg széltől borzolt víz felületi tükrében, és járjuk körbe a területet, amelyet az 1805-ben épült Olvasópavilon köt össze a mögötte lévő Mennyei Szentség Udvarával. Szép ez az Olvasópavilon.

Az Olvasópavilon

Dúsan faragott lábak tartanak egy vörös erkélyes emeletet, ahol az oszlopok közötti nyitott pavilonban olvasták fel a legsikeresebb tanítványok legsikeresebb költeményeit. Pontosabban szólva nem is felolvasták, hanem bambusztölcséren át kürtölték szét a környék hallgatóságának, mégpedig azért, hogy az ő véleményük figyelembevételével tudják azután eldönteni, hogy ki nyeri meg a versíróversenyt. Megjegyzem, sokat vett át a vietnámi kultúra a kínaiaktól, és eredményesen! Ilyen hagyomány az írás művészetének megbecsülése is. Mert lehet, hogy a diák nem volt valami nagy matematikus. Lehet, hogy botanikából édeskeveset tudott, de az igazi rangját az adta meg, hogy milyen versek kerültek ki a keze alól. Itt persze ne az általunk ismert ritmikus szövegre gondoljunk, mert a lényeg a mély értelmű, építő jellegű mondanivaló szép szavakkal történő megfogalmazása volt. Tehát itt állt a kissé huzatos teremben a növendék költő, és a bambusztölcséren át, fennhangon citálta sikeres vagy éppen kezdetleges művét az udvaron nyüzsgő sokaság felé. Ha nyert, amit a mindent elsöprő tapsorkán jelzett, vagy éppen egy nagy úr, esetleg egy tudós fejbólintása, akkor nagy eséllyel pályázhatott a halhatatlanságra, amely a következő udvarban, a Mennyei Szentség Udvarában várt rá. Itt is víz tükre csillog az udvar közepén, de ez a víz nem az emberek, hanem az itt lakó teknősök felüdülését szolgálta. Ezek a szentként tisztelt állatok ugyanis itt éltek ebben az udvarban, és a nyári hőségben a vízben lubickolva hoztak változatosságot az imádkozásban elfáradt hívek meg a tanulástól meggyötört ifjak életébe. Ezeknek a meggyötört ifjaknak állít emléket a jobb és a bal oldali kerítésfalhoz támaszkodó nyolcvankét kőtábla. Ly Thanh Tong császár ugyanis 1484-ben elrendelte, hogy a sikeres mandarinvizsgát letevők neve és születési adatai írassanak fel kőtáblákra, visszamenőlegesen egészen 1442-ig. (Alighanem volt tanulmányi napló, amelyből vissza lehetett olvasni az eltelt évtizedeket. Vagy az emlékezet őrizte meg az elmúlt idők diákjainak a nevét? Vagy aki ebben az időtartományban vizsgázott, az a kőtábla ügyében jelentkezhetett?)

Kőtáblák nevekkel

A kerengőszerűen tovahaladó folyosón sorakoznak a kőtáblák. Mindegyik egy-egy teknős hátán. És a fehér kőbe faragott állatok türelmesen álldogálnak egymás mellett, békésen tűrik, hogy több száz éve simogassák fényesre a fejüket a szerencsére vágyó halandók. Az utolsó kőtáblát ugyan már 1778-ban kivésték, de a szent állatok fejét még ma is megérinti minden látogató, akár hisz annak csodatévő erejében, akár nem. Mert mit lehet tudni? Én is simogatok egyet rajtuk. Mibe se kerül, rajtaveszteni pedig nem lehet! A teknősnek azonban az a további tulajdonsága, hogy nemcsak szerencsét hoz, hanem a kitartás jelképe is, mely tulajdonságra igen nagy szüksége volt itt azoknak, akik a hosszú tanulóévek után sikeresen akartak vizsgázni. És nemcsak a kitartás, hanem a megfeszített tempójú munka is a vizsgával nyerte el jutalmát. Ezért emelik fel a teknősök büszkén a fejüket, mely testtartás a tudás elnyerésének érdekében tett erőfeszítést szimbolizálja. A táblákra egyébként 1307 név van felírva az akkori idők kacskaringós betűivel. 1307 név, azoknak a diákoknak a neve, akik az idők folyamán sikeresen tették le a legmagasabb fokú mandarinvizsgát, mely vizsga birtokában a sikeres jelölt még királyi tanácsos is lehetett! Mindenesetre az egyetem fényét nagyban emelte ez a sok kiváló hallgató, a névsor azonban nem teljes. A szépen faragott betűk sorát itt-ott kivésett hézagok tarkítják, jelzéseképpen a császári megítéltetésnek. Mert ugyan lehet, hogy a kiváló jelölt kiváló eredménnyel tette le a vizsgát, de ha utóéletében az éppen aktuális császár valamiért megorrolt rá, akkor bizony kivésette a nevét a kőtábláról, és ezzel egyben törölte is a halhatatlanok sorából! Vagy előfordulhatott az is, hogy a vizsga ugyan jól sikerült, de a császár véleménye eltért a vizsgáztató tudósokétól. Szerinte a jelölt, akár a vizsgán, akár a további életében, nem érte el a kívánt mértéket. És akkor is kivésés lett a sorsa. Mert minden írott sor és minden kivésett hely mind-mind egy-egy sors, amelyet már sosem tudunk megfejteni. Az egyetem egyébként 1802-ig működött itt, majd innen Hue városába telepítette át Gia Long császár, emelendő az akkori császárváros fényét.

Az Irodalom Templomának leghátsó traktusa maga az egyetem. A Nagy Udvart két oldalon a tanulók szálláshelyei szegélyezik, a bejárati kapuval szemben pedig ott áll az oszlopos tornác mögött meghúzódó egyetemi épület, amelynek komolyságához némi fényt adnak az oszlopok közé felaggatott vörös lampionok. Lehet, hogy ezt eddig nem mondtam, de az egész épületegyüttest vörös színűre festették. Ezen vörös színben azután csak a fű zöldje meg a virágok koloritja nyújt változatosságot. Az udvaron is megpróbálták enyhíteni a vörös épületek súlyos pompáját, és díszes edényekbe változatos formájú bonsaiokat meg mókásra nyírt bokrocskákat ültettek. Az egyik bokrocska olyan, mint egy teáskanna, a másik meg egy holdra vonító kutyára emlékeztet, bár a farka formáját tekintve talán inkább egy madarat szerettek volna vele megformázni. Mindenesetre a kedves tér végében álló, hosszan elnyúló, földszintes egyetemi csarnok tetődísze megadja a választ arra a már elhangzott kérdésre, hogy az aranyhalként fickándozó, gondtalan csemetéből mi lett, mire hosszú évek kitartó munkájával megszerezte a diplomáját. És hogy mi lett? Hát egy sárkány! És ez a sárkány ott kúszik végig a tetőpárkányon, hogy felszegett fejével hirdesse a győzelmet. A győzelmet, amelyet minden egyes diák aratott a talán természetes lustasága felett, megszégyenítve ezzel a tudatlanság ördögét. Mert bizony tizenkét kemény év szükségeltetett ahhoz, hogy a nebuló vizsgaérettnek bizonyuljon. És a 12. év végén három nagy vizsgát kellett letennie ahhoz, hogy alkalmassá váljon a kiemelten jutalmazott szellemi tevékenységek elvégzésére. Ott ültek csúcsos kalapban, magas nyakú, bő ujjas zubbonyban, földig érő nadrágban, kerek orrú papucsban a vizsgáztató mandarinok, és egzaminálták a jelölteket. Szegény diáknak sok mindennel kellett tisztában lennie! Kiválóan kellett tudnia a szertartástant. Ismernie kellett a királyi ház történetét. Tudnia kellett az etikát. Behatóan magáévá kellett tenni Konfuciusz tanait (többször nekiduráltam magam a neves filozófus kinyilatkoztatásainak, de mindig csődöt mondtam. Állítom, hogy ez a stúdium lehetett a legnehezebb. Annyira elvont, hogy nem veszi be a hétköznapi agy! Az enyém biztos, hogy nem!). El kellett azután igazodnia a filozófia kérdéseiben, járatosnak kellett lennie az irodalomban a verselés és a próza tekintetében, tudnia kellett, hogy miként kell hogy kinézzenek a királynak adott jelentések, valamint ismernie kellett a történelmet. És valószínűleg mindezen ismeretekkel az akkori idők szerinti legmélyebb részleteivel, a legmagasabb fokon kellett rendelkeznie.

De meg kell hagyni, nagy volt a becsülete itt a tudásnak. Mondhatnám, ez itt a tudás temploma volt, és alighanem nagy tudású fiatalok voltak a jelöltek, ha őket még a király is kitüntette azzal, hogy előadást tartott nekik, bizonyítva ezzel, hogy az uralkodói státuszt sem adják ingyen. Mert bizony a királynak is le kellett tennie a három legnehezebb vizsgát, ha akarta, ha nem! Abban azonban már nem vagyok biztos, hogy a vizsgáztatása során nem hunytak-e szemet a professzorok az általa esetleg elkövetett bakik felett.

Ha egy jelölt sikeres vizsgát tett, megkapta a csúcsos mandarinkalapot, de még az is előfordulhatott, hogy jó eredményei ellenére is kiesett a rostán, mert éppen akkor nem volt elég munkahely a kiváló mandarinok számára. Hát nem megérdemelték a nevüket megörökítő kőtáblákat? Az Irodalom Temploma egyébként jól el volt látva tankönyvekkel. Megtalálható volt itt minden, amire a tanulónak szüksége lehetett. Azzal a helyi előnnyel rendelkeztek ugyanis, hogy Vietnámban a sokszorosítás jóval előbb ismert volt, mint ahogy Gutenberg nekigyürkőzött a Bibliának. A buddhista pagodákban, alighanem kínai behatásra, már a 11. században fadúcokról sokszorosították az ország szellemi termékeit, és a 13. századra már napi ezer lapot tudott egy munkás kinyomtatni. A mandarin funkciónak egyébként kilenc fokozata volt, tíz év várakozási idővel az első fokozatban.

Ő Konfuciusz

Természetesen egy ilyen konfuciánus intézményben nem maradhat el egy kis templom, amit a nagy gondolkodónak szentelt a nem mindig hálás utókor. A vörös oszlopokkal alátámasztott folyosón először is egy óriási főnixmadár állja az utamat. Bronz teste a plafonig ér. A plafonig, ahonnan aranyszínűre festett sárkányok néznek le a büszkén felvetett darufejre, melynek csőrében ott van az élet csírája. Egy tökéletes szem gyöngy. És a hit szerint ebből a gyöngyszemből alakult ki minden. Ebből lett az ég és a föld, ebből születtek az élőlények, és ez a forrása az életünket szebbé tevő növényvilágnak is. Alighanem a gyöngy tökéletes formája, a minden oldalán kifogástalanul gömbölyű felület volt e hit ihletője. A főnix egyébként a darura hasonlító fejét egy sárkánynyakon nyugtatja, majd testének további része szintén darumadáré, le egészen a rücskös lábakig, amelyek egy teknős hátába kapaszkodnak. De talán lépjünk is be ebbe a Konfuciusz tiszteletére rendelt templomba! Illetve én csak belépnék, ha a magas küszöbben nem sikerülne megbotlanom. De úgy kell nekem! Miért nem vagyok eléggé alázatos? Mert ha a lábam elé néztem volna, akkor elérték volna céljukat az építők, hogy ugyanis ide olyan főhajtással kell belépni a nagy ember színe elé, amit ő megérdemel. A magas küszöb bizony ezt a célt szolgálja! (Meg egyes helyeken a rossz szellemeket tartja távol.) És a parányi templom oltárán itt nem egy isten vagy szent szobra áll, hanem maga a nagy filozófus szemléli békésen az eléje rakott áldozatokat. A rokokósan túldíszített, arannyal festett vörös asztalra tett füstölőket, ételeket, virágokat, gyümölcsöket, amelyek mind-mind a hívek abbéli reménységét tanúsítják, hogy ez a bölcs ember még így kétezer év múltán is segítőkész lesz hozzájuk. Persze a terem tele van szimbólumokkal, amelyeket megfejteni sajnos nincsen tehetségem. Közülük a legszembetűnőbb a szobor mögött álló üres karosszék, amely a tanítást jelképezi, mondja a vezetőm, Dzung, ami részint a konfuciánus elvek tanítását, részint azok továbbadását jelképezi. Az oltár mellett két oldalon pedig míves rúdú táblák állnak, amelyekkel körmenetben szoktak felvonulni. Így első ránézésre olyanok, mintha őrt állnának a tudós két oldalán. Kicsit túlzsúfolt a hely, de kicsinységében mégis sugároz valami meghittséget. A szobor megelégedett mosollyal az ajkán, szemmel láthatólag pozitívan értékeli mindezt.

A következő udvart lezáró csarnok felől most panaszosan síró húrok remegő hangjai szállnak búsan felém. Elindulok a hang irányába. Népviseletbe öltözött lányok játszanak hagyományos hangszereken hagyományos dalokat. A látványt csak egészen picit rontja el a szép ruhák fölé kanyarított dzseki meg kötött kabát, amit ebben a zimankós nyárban szegények kénytelenek voltak magukra venni. És kezdődik a zene. Kicsit idegen a fülemnek a dallam, de az ismeretlen hangszerek annyira lekötnek, hogy még a néha fülsértően vinnyogó (bocsánat!) ének sem zavar. Először egy bambusz xilofonon, to rungon játszik szólót egy lány, mesteri ügyességgel csalva ki a kellemesen selymes hangokat ebből az ütőhangszerből, amelynél az eltérő nagyságú bambuszcsövekben megrekedt levegő adja a dallam zengését. Sokkal simulékonyabb tónusai vannak, mint a nálunk ismert xilofonnak. Azután következik egy húros hangszer, amely ránézésre a minicimbalom és a tekerőlant keveréke, és pengetéssel hozható működésbe. De az előadás fénypontja számomra mégis a dan bau. Ez egy olyan különleges, 7. századi hangszer, amelynek fa alapzatára egy hosszú fémhúrt szereltek, ennek az egyik vége fix, a másik vége pedig egy hajlítható pálcikához csatlakozik. A művésznő az egyik ujjával pengeti a húrt, a másik kezével pedig elkezdi hajlítgatni a pálcikát, és ennek a pálcikának a hajlítgatásából keletkeznek a sejtelmesen, suhanón reszkető hangok, amelyekből összeáll az éteri dallam, egy soha nem hallott skála hangjaiból. Valóban olyan, mint amilyen a szférák zenéje lehet. Ezt napokig elhallgatnám! Mintha a hangokat nem is a hangszer adná ki magából az emberi kéz hatására, hanem mintha szellő kelne a napsütötte hajnalon, hogy azután széllé erősödve varázsoljon erőteljesebb hangulatot egészen addig, amíg el nem jön az esti fuvallat, amikor álomba ringat mindenkit a légmozgás, amely megsimogatva arcunkat álmot lop a szemünkre. Ez a hangszertechnika olyan hangokat tud kicsalni a húrból, amelyek nem negyed, fél meg egész hangok, hanem azoknak egymásba hajló átmenetei. Olyan hangközök, olyan hangfekvések, amilyeneket csak a természet tud produkálni, ha susog a levél, rezzen a szellő és zizeg a fű. Varázslatos!