Ginának, aki sosem kapta meg az esélyt,
hogy megírja azokat a csodás könyveket,
amiket eltervezett.

Mindent köszönök – ez a könyv neked szól.

Prológus

Tizenegy hónappal korábban

Gretel Rosenhart világa törékeny volt, akár egy hógömb – legalábbis ez a kép villant be Nellnek, miközben fahéjas forró csokit vitt neki. Óvatosan tette le a bögrét a kávézó rusztikus faasztalára, ahol Gretel épp elmélyülten dolgozott. Csak nehogy megzavarja a lányt. Mindig így közelített hozzá, amikor üveggel dolgozott. Sőt, igazából mindig így bánt vele. De vajon jól tette? Ennyi vihar után talán tényleg békére vágyott.

Gretel felpillantott, és elmosolyodott – szelíd, kissé távoli mosoly volt ez, ami nem ért el az erdőzöld szeméig.

– Köszönöm – mondta halkan, majd letette az irizáló üvegtündért, és néhány rakoncátlan tincset visszagyömöszölt a kötött karácsonyi sapkája alá.

Nell szívét melegség járta át, pont úgy, ahogy a fahéjas csokoládé gőze lengte be Gretelt, miközben játékosan ráfújt a vegán mini mályvacukrokra, csak lássa őket táncolni a forró ital tetején. Már kislány korában is szerette ezt csinálni, amikor még az édesanyjával jártak ide, a Mézeskalács kávézóba.

Nell az ablak felé pislogott, mintha attól eltűnne a szomorúság, és minden megváltozna.

– Nem kellett volna ennyi mézeskalács figurát hoznod – jegyezte meg halkan Gretel. – Még a végén elkényeztetsz.

– Nincs más, akit kényeztethetnék – felelte Nell, majd vett egy mély levegőt, és végigsimított piros-fehér csíkos kötényén. – Ráadásul egész nap itt vagy, gyártod ezeket a karácsonyi díszeket. Gondolom, megéheztél már.

Gretel megvonta a vállát, és elmosolyodott.

– Nincs hová mennem.

Ezt mindig ilyen természetes tárgyilagossággal mondta ki, egyetlen zokszó nélkül. Tényleg úgy tűnt, elégedett ebben a biztonságos kis világban, ahol minden csupa üvegcsillogás volt. Nell kedvesen megsimogatta a vállát, majd visszasétált a karácsonyi fényfüzérekkel díszített pulthoz. Az égők bizonytalanul pislákoltak, mintha maguk sem döntötték volna el, hogy világítsanak, vagy sem.

Talán nem is baj, hogy Gretel egész nap itt van, gondolta Nell, miközben levett egy szeletet a kedvenc gyömbéres Lebkuchenjéből{1} a tortatálról, és beleharapott. Aznap alig volt vendég, de biztosan hamarosan fellendül a forgalom, hiszen mindjárt itt a karácsony.

Bár ha valaki betoppant volna, nem biztos, hogy így gondolja. Nell tekintete végigsiklott az ablakba akasztott magyalkoszorúkon meg az asztalokon pislákoló, téli fűszeres illatot árasztó gyertyákon. Régen telitalálatnak bizonyult az ötlet, hogy a Mézeskalács kávézó egész évben karácsonyi hangulatot árasszon. Valamikor régen még tömegek jártak ide. De most…

Nem. Most nem volt itt az ideje a változtatásnak. Nell lerogyott az egyik bárszékre, hangosan ropogtak a csontjai. Minden porcikájában érezte már az éveket. Az idő nyomai mellett most már a betegsége is kínozta. Eleinte titokban tartotta, nem akarta, hogy bárki aggódjon miatta. Aztán, amikor a legrosszabb beigazolódott, eltökélte, hogy ameddig csak lehet, a megszokott életét éli, ami azt jelentette, hogy a kávézó továbbra is nyitva marad. Az ő korában a legtöbben már rég nyugdíjba vonultak, nemhogy új üzleti ötleteken törnék a fejüket. A kreatívkodást át kellene engedni a fiataloknak. Nell az órájára pillantott, és halvány mosoly suhant át az arcán. Már nem kellett sokat várnia.

– Nézd, milyen gyönyörű lett!

Nell visszazökkent a jelenbe. Gretel az ajtó előtt állt, és a fény felé tartotta a kis karácsonyi tündérét. Lassan körbefordult vele, és a kis üvegfigura szivárványszínei táncolni kezdtek. Kötött sapkáját már levette, tejfölszőke haja leomlott a sápadt arcára meg a hópehelymintás, kék kötényruhája hátára. Abban a pillanatban, ahogy ott állt a fénysugárban, ő maga volt a megtestesült karácsonyi angyal.

Mintha a fény fogságába esett volna, gondolta Nell, és lenyelte a torkát szorongató gombócot. Szegény lány beleragadt a karácsonyba. De ki hibáztathatná mindazok után, amiken keresztülment? De talán ideje lenne továbblépni, legalább az egyiküknek.

A kávézó ajtaja fölötti kis csengő csilingelni kezdett, és egy norvég lucfenyő remegő csúcsa jelent meg az ajtónyílásban. Ha karácsonyfa, az csakis igazi lehetett. A fát Nell egyetlen unokaöccse, Lukas cipelte be. A jóképű fiú ajkán fanyar mosoly játszott, bár a tekintete inkább azt sugallta, hogy „ha most megszólalsz, megbánod”. Tudta jól, hogy Lukas inkább fenyőtűt szurkálna a szürke szemébe, mint hogy lelkesedjen a karácsonyért. De mégis itt volt. A zsémbes külső és a fehér szakácskabát alatt érző szív lapult, még ha ő maga hallani sem akart róla. Régen azért nem utálta ennyire az ünnepet.

– Rohadt karácsony! – morogta Lukas. – Csak felesleges cirkusz az egész.

Ingerülten meglökte a fát, ami mintha megmakacsolta volna magát, mert a sűrű ágai elakadtak az ajtófélfában.

Gretel fintorogva húzta el a száját a beszólásra. De még mielőtt bármit mondhatott volna, Lukas egy nagyot lökött a fán, ami végre kiszabadult, és egyenesen Gretel felé zuhant. Gretel ösztönösen elhajolt, és a szivárványos üvegtündér kirepült az ujjai közül.

– Jaj, ne! – sikoltott.

Lukas felnézett, és meglátta a feléje száguldó üvegtárgyat. Egy határozott mozdulattal elkapta a tündért, miközben a másik kezével tartotta a fát.

Gretel szemében könnyek gyűltek, amikor Lukas megmentette a legféltettebb alkotását attól, hogy szilánkokra törjön.

A meghitt pillanat azonban hamar elszállt. Gretel megköszörülte a torkát, és Lukasra nézett.

– Igazán lehetnének óvatosabbak egyesek.

Nell meglepetten pislogott. Gretel általában inkább hátrább húzódott, semhogy ilyen nyersen hangot adjon a véleményének.

– Mondja ezt a nő, aki az ajtóban táncikol, és üvegszilánkokkal hadonászik – vágott vissza Lukas.

– Ő nem… – kezdte Gretel, aztán kifújta a levegőt. – Á, mindegy, úgysem értenéd.

Kinyújtotta a kezét, és visszavette a tündért. Lukas egy pillanatra Gretel szemébe nézett. Aztán lassan felé nyújtotta a kezében tartott kis üvegfigurát. Az ujjaik összeértek, csak egy futó pillanatra, egészen finoman. Egy kevésbé figyelmes szem talán észre sem vette volna, de Nell figyelmét nem kerülte el. Élete nagy részét azzal töltötte, hogy fahéjjal, tejszínhabbal és mézeskaláccsal ápolta az összetört szíveket, így nem maradt észrevétlen számára a két arcon megjelenő halvány pír.

Ebben a pillanatban a sarokban álló öreg zenegép életre kelt, és váratlanul belecsapott az Underneath the Tree egyik feldolgozásába. Nell mindig is gyanította, hogy ebben a masinában valamiféle csintalanság lakik, és mintha szándékosan választaná a legrosszabb pillanatokat.

Gretel megrázta magát, mintha lerázná a varázslatot, és kissé hűvös „köszönöm” kíséretében visszavette a törékeny alkotását. Lukas megköszörülte a torkát, majd zavartan újra a fával kezdett babrálni.

Ahogy a háttérben egy elbűvölő hang arról énekelt, milyen magányosnak és elveszettnek lenni, Nell fejében szép lassan megszületett egy gondolat. Egy ideje már töprengett rajta, mit is tegyen. Ez most tökéletes tervnek tűnt. Nemcsak a kávézó sorsát oldhatná meg, hanem talán újabb karácsonyi csodákat is teremthet.

Mert a világ azon múlik, hogy van-e mögötted valaki, aki elkap, ha elesnél…

1. fejezet

Akadtak az életben rosszabb dolgok is, amiket az ember egy borongós novemberi napon csinálhat, mint például belesírni az almás rétesbe, miközben egy vadászgörény apró lyukakat rág a mamuszába. Vagy talán mégsem? Gretel Rosenhart mindenesetre elhatározta, hogy most végre összeszedi magát. Felhúzza magát, mint A muzsika hangja marionettfigurái, és továbblép. Kanalával szomorúan megpiszkálta a tálka alján megdermedt édességet, és nagyot sóhajtott. Elég gyenge próbálkozás volt ez a mikróban melegített, rétesnek aligha nevezhető valami.

– Angel Gabriel! – kiáltott fel, amikor a kis kedvence ismét a lábába mélyesztette tűhegyes fogait.

Ez bizony „munkahelyi ártalom”, ha az ember egy albínó vadászgörény szolgálatába szegődik, aki különös vonzalmat táplál a lábujjak iránt. Kész szerencse, hogy sosem akart balerina lenni. De a kis fickónak tök igaza volt: ideje volt talpra állni, és befejezni a duzzogást. Két hét telt el Nell halála óta. Az a drága, makacs teremtés egészen az utolsó pillanatig titkolta a betegségét. Végstádium. Milyen súlyos, végleges szó, és Nell most nem csupán elutazott valahová.{2} Gretel csak remélte, hogy a lelke valami igazán gyönyörű helyre repült.

Próbálta visszatartani a könnyeit. Abban az egyben biztos lehetett, hogy ennél rosszabb már nem jöhet. Nem maradt senkije, akit még elveszíthetne, és ezzel nem tudott mit kezdeni.

Egy lábon ugrálva próbálta leszerelni Angel Gabrielt, aki rendületlenül kapaszkodott a másikba. Végül sikerült kiszabadítania az összeharapdált végtagját, és a rénszarvasos pizsamájában átslattyogott az aprócska lakás konyhájába. Félretolt egy kupac zsebkendőt, a félbehagyott tízórait pedig a pultra dobta. Igazából most csak egy dologra vágyott: Nell csodásan díszített mézeskalácsaira, azokra a mosolygós, finom szerecsendió-illatú kis figurákra. De mint annyi minden, ami szép volt, már csak az emlékeiben éltek tovább. Ráadásul sütni sem tudott.

Gretel megrázta a fejét.

– Ideje munkához látni – közölte Angel Gabriellel, aki valószínűleg oda sem figyelt.

Gretel nem az a típus volt, aki túl sokat rágódik azon, mihez nem ért, vagy mije nincs. Egy dolog volt, amihez nagyon értett: a kézműveskedés. Úgyhogy ideje volt felöltözni, és munkához látni. A karácsonyi ólomüveg díszek készítése mindig átsegítette a legnehezebb időszakokon. Ezek a színes, törékeny kis darabok jelentették számára a fényt az éjszakában.

Kezébe vette a szivárványos üvegtündérét, és elmosolyodott. Brigitte lett a kedvence – az osztrák származású édesanyjáról nevezte el, akit Nellhez hasonlóan már csak az emlékeiben ölelhetett meg. És ott volt a drága kis Rosa, aki már örökre copfos kislány marad, kinőtt karácsonyi pulóverében. A torka elszorult. Azt mondják, a gyász egy hosszú út. De vajon mikor ér már véget?

Bupp, bupp, bupp. Angel Gabriel megjelent mellette, egy fogóval a szájában, amit valószínűleg a barkácsdobozból sikerült kicsennie. Gretel lehajolt, hogy megmentse az eszközt, és közben megsimogassa a görény hófehér bundáját. A meleg, puha test mindig olyan volt, mint egy apró, élő nyugalomcsomag.

– Köszönöm, kis barátom. Csak te kellesz nekem, igaz? – Az állat persze nem válaszolt, de egyébként sem volt túl bőbeszédű, leszámítva egy-egy halk cincogást. Gretel ezt sosem vette magára. – Bár egy kicsit nagyobb hely sem ártana – tette hozzá halkan.

Mióta Nell elment, Gretel élete szinte teljesen bezárult. Általában kerülte az embereket, Nell mégis az egyetlen mentőöve volt, és a lány imádta őt. Mostanában abból állt az élete, hogy leült Nell régi, kopott faasztalához, szétpakolta a cuccait, és csöndben alkotott. Lehunyta a szemét. A kávézó Nell halála óta zárva tartott, de maga előtt látta minden apró részletét: a csillogó fényfüzéreket, az édes-fűszeres illatot, sőt még azt a zsémbes zenegépet is, ami mindig a legrosszabb pillanatban zendített rá. Vajon visszatérhet még oda? Vagy Nell életművét egyszerűen bekebelezi majd valami arctalan üzletlánc, és keserű kávét meg előre csomagolt süteményeket árulnak?

Angel Gabriel közben újra megpróbálta elcsenni a fogót. Gretel a szemét forgatta. Nem véletlenül tartják tolvajnak a görényeket.

– Szerinted készítsek egy üvegdíszt Nell és a kávézó emlékére? Fogadni mernék, hogy neked is hiányoznak.

A görény, bár elvileg tilos volt, néha vele tartott a kávézóba. Szép napja lett volna a közegészségügynek, ha ellenőrzést tartanak a konyhában. Nell azonban elnézte neki, mert a kis jószág Gretel táskájában aludt összegömbölyödve az asztal alatt. Úgy tűnt, Angel Gabrielnek nagyobb szüksége volt a társaságra, mint a gazdájának. Gretel nem sokat tudott a görényekről, de valahogy mégis elboldogult vele. A kis állat egy viharos éjszakán választotta ki a lányt, amikor hazafelé tartott a kávézóból. Szegényke egy elhagyott kartondobozban kuporgott, olyan szánalmasan nézett rá, hogy Gretelnek megesett rajta a szíve. Hazavitte, kötött neki egy hóemberes pulcsit, és onnantól elválaszthatatlanok lettek. Hiába próbált nem túlságosan kötődni az élőlényekhez – Angel Gabriel valahogy mégis beférkőzött a szívébe.

A görény nesztelenül körbeszimatolt a kézműves alapanyagokkal és saját készítésű díszekkel teli dobozok között, amelyek úgy tornyosultak, akár a homokzsákok árvízkor. Gretel a webáruházában árulta a termékeit, és Nell is nagyszerű érzékkel tudta rásózni őket a kávézó vendégeire – ha egyáltalán betért valaki. Talán egyszer Gretel is veszi a bátorságot, hogy piacokon is árulja őket, és végre elköltözhet ebből az ütött-kopott lakásból. De nem az anyjára ütött; nem igazán tudott bánni az emberekkel. Zavarba jött, ha beszélnie kellett.

– Hát akkor vágjunk bele – sóhajtott fel, miközben átverekedte magát a görényalagutakon, üres papír zsebkendős dobozokon és félbehagyott kötéseken, hogy eljusson a kézműves eszközeihez. Elgondolkodva megvakarta a fejét, majd felnyitott pár dobozt, és beléjük túrt.

– Ceruza meg papír…

Mint minden valamirevaló tervező, először vázlatot készített. Már látta is maga előtt a tökéletes ólomüveg mézeskalács házikót, ami Nellre és a kávézóra emlékezteti majd. Fogalma sem volt, hova teszi ebben a lakásnak nevezett káoszban. De ha jöttek az ötletek, akkor gyorsan száguldottak végig a fejében. Nem volt idő hezitálni, muszáj volt azonnal papírra vetnie őket.

– Színes fényeket látok az ajtó körül – mondta, és Angel Gabrielre mutatott, mintha azt várná tőle, hogy előkap egy jegyzettömböt, és jegyzetelni kezd. – Na és persze cukorpálcákat – tette hozzá, és egy pillanatra elszorult a szíve, mert eszébe jutott Nell csíkos köténye.

– Havas tető – tette hozzá halkan. Vajon Angel Gabriel most tényleg bólintott? Meglehet. Imádott a hóban hemperegni. – És persze egy karácsonyfa is kell!

A görény egy halk nyikkantással a kanapé párnája alá dugta a fejét.

Gretel felállt, és pislogott egyet. Bár Nell egész évben megtartotta az ünnepi hangulatot a kávézóban, igazi karácsonyfát csak egyszer egy évben állítottak. Tavaly is az unokaöccse cipelte be, aki végig morcos képet vágott, és eleresztett pár káromkodást is, de azért megcsinálta, amit a nagynénje kért. Miféle ember az, aki nem szereti a karácsonyt? Nem csoda, hogy Gretelt azonnal kiveri a víz, és lángvörös lesz az arca, valahányszor megjelenik.

– Nincs karácsonyfa – közölte Angel Gabriel szőrös hátsójával. – Főleg azok után, hogy egy bizonyos valaki kis híján kinyírta vele a karácsonyi tündéremet.

Még a hideg is kirázta.

– Ta-daaaam! – kiáltott fel, amikor végre előbányászta a vázlatfüzetét meg a ceruzáját az egyik dobozból, ami elég nagy teljesítmény volt, tekintve, hány doboz sorakozott körülötte. Mintha éjszakánként titokban szaporodnának.

Angel Gabriel elődugta a hófehér fejét, és amint megpillantotta Gretel ínycsiklandó ceruzáját, egy lendülettel a kanapéról a legközelebbi dobozra ugrott. Gretel rémülten kapta fel a fejét az üvegcsörgés hallatán.

– Üvegházban nem tartunk görényt – morogta, miközben gyorsan lekapta a dobozról, mielőtt az végképp megadta volna magát az izgatottan ficánkoló görény súlya alatt. Legalább eggyel kevesebb üveg hóember miatt kellett aggódnia.

Rat-a-tat-tat.

Ki lehet az? Gretel gyanakodva összehúzta a szemét a váratlan kopogásra. Nehéz szívvel belátta, hogy ideje szembenézni vele. Átvágott a dzsungelhez hasonlító kis lakáson az ajtó felé, közben biztonságba helyezte Gabrielt a ketrecében. Ha valamit megtanult a görényekről, hát azt biztosan, hogy imádnak meglépni, és a megtalálásuk nehezebb feladat, mint Herkules tizenkét próbája.

Résnyire nyitotta az ajtót, mire hűvös fuvallat vágott végig a lakáson. A műfenyőn lógó üvegdíszek tiltakozva megcsörrentek. Soha nem voltak látogatói, ami tulajdonképpen nem is volt baj, hiszen már így is alig fért el egy görény is, nemhogy vendégek.

– Ezt alá kéne írni, kisasszony, ha van egy perce – szólalt meg a fiatal, manószerű postás, és meglengetett egy hivatalos kinézetű levelet. Gretel nyelt egyet. Határozottan hivatalos levélnek tűnt. Befizette vajon azt a villanyszámlát? Gyorsan elhatározta magában, hogy azonnal lekapcsol minden karácsonyfaizzót, és befejezi ezt a felesleges pazarlást. Miközben próbálta odakanyarítani a nevét a postás tabletjének a kijelzőjére a kis műanyag tollal, érezte, hogy a fiú kíváncsian bámul befelé a válla fölött.

– Maga aztán időben felkészül a karácsonyra – jegyezte meg. – Két napja volt halloween.

Gretel összeszorította az ajkát. Honnan szalasztották ezt a pimasz alakot? A megszokott postásnő soha nem szólt be, pontosan tudta, hogy nála egész évben karácsony van. És miért is ne? Senkinek semmi köze hozzá.

Halványan elmosolyodott, és remélte, ezzel véget is ér a beszélgetés. Az emberek már csak ilyenek. Többnyire nem akartak ártani, de jobb volt nem közelebbi kapcsolatba kerülni velük, hacsak nem volt muszáj. Az egész úgyis előbb-utóbb kínos helyzetekhez vagy szívszorító szomorúsághoz vezetett.

Visszaadta a tabletet, és átvette a levelet.

– Fagyöngy is van. Kit tervez megcsókolni idén? – kérdezte a postás pajkos mosollyal.

– Senkit! – csattant fel Gretel, élesebben, mint akarta, majd gyorsan hozzátette – Bocsánat…

A fiú hátrébb lépett, védekezően felemelve a kezeit.

– Rendben, kisasszony. Csak vicceltem. Nem akartam megbántani.

Nem bántotta meg. Vagy mégis? Hiszen ő maga választotta ezt a csendesebb életet. A fiúra nézett – alig lehetett több tizenhét évesnél, nagy Bambi-szemekkel és pelyhedző állal. Pont ennyi idős volt, amikor elveszítette az édesanyját és Rosát. Majdnem egy évtized telt el azóta, de néha úgy érezte, mintha megrekedt volna valahol a tinédzserkora végén. Nem mondták volna meg róla, hogy huszonhat éves. Nem csoda, ha az ember rénszarvasos pizsamában jár-kel.

Gretel köhintett egyet, és előcsalogatott egy mosolyt. Nem volt épp társasági lény, de nem bírta elviselni, ha valaki rosszul érezte magát miatta. Nem volt ő Grincs.

– Semmi gond – mondta. – Nem sértődtem meg. Egyébként az a fagyöngy üvegből van. Csak… ott lakik.

A csálé lámpafoglalatról lógott alá, és szinte szikrázott, amikor felkapcsolta a fényeket. Szép volt. Nem mintha az ő dolga lett volna magyarázatot adni az ízlésére.

És különben sem tartozott senkinek elszámolással, miért nem fér bele az életébe a fagyöngy alatti csókolózás, még ha aranyosnak tűnik is az egész. A hagyomány szerint ahányszor megcsókolsz valakit, annyi bogyót kell letépned az ágról. Gretelnek viszont se kedve, se ideje nem volt osztozni a bogyóin.

– Klassz – mondta a fiú, láthatóan megkönnyebbülve, hogy a poén nem okozott komolyabb galibát. – Remélem, a Mikulás valami szépet hozott magának – bökött a Gretel kezében tartott borítékra.

Jöhetnek szép dolgok az ehhez hasonló, hivatalos kinézetű levelekben? Ez nem karácsonyi csomag volt, vörösbegyes papírban, kis masnival. A Mikulás legalább egy szalagot kötött volna rá, nem?

– Kellemes karácsonyt – búcsúzott Gretel, miközben becsukta az ajtót. Lehet, hogy egy kicsit korai volt még, de sosem lehetett tudni, mikor lát az ember legközelebb valakit. Ha találkozik egyáltalán valakivel.

És azt sem lehet megjósolni, mikor kézbesít egy piros kabátos, pelyhedző állú manó legközelebb egy olyan levelet, ami mindent megváltoztat.

Örökre.

2. fejezet

Duckman & Birdwhistle Ügyvédi Iroda

Bell Lane 18–20

Mistleton

Gloucestershire

November 1.

Miss G. Rosenhart részére

Holly Road 42b

Mistleton

Gloucestershire

Tárgy: Néhai Mrs. Eleanor Ellbridge hagyatéki tárgyalása

Tisztelt Miss Rosenhart!

Ezúton erősítjük meg, hogy irodánkat jelölték ki néhai Mrs. Eleanor Ellbridge (akit legjobb tudomásunk szerint közvetlen környezete „Nell” néven ismert) végrendeletének végrehajtójaként.

Megbízatásunk értelmében, néhai ügyfelünk végakaratával összhangban tisztelettel kérjük Önt, hogy az alábbi időpontban és helyszínen szíveskedjék megjelenni:

Dátum: november 21.

Időpont: 11:00

Helyszín: Mézeskalács kávézó, Green Tree Lane 8, Mistleton

Megjelenésére számítunk. Amennyiben nem áll módjában részt venni, kérjük, mielőbb jelezze.

Részvét, satöbbi.

Tisztelettel

Mr. Birdwhistle (junior)

Másolatot kapott: Mr. L. Knight

3. fejezet

Részvét, satöbbi. Ez most komoly?

Bár Gretel megfogadta, hogy nem ítélkezik előre a rejtélyes találkozó előtt, most egyre kevésbé hitte, hogy valaha is a szívébe zárja Birdwhistle (junior) urat meg azt a túlontúl modoros, hivataloskodó stílust, ahogy írt.

Miközben a friss novemberi reggelen végigsétált a kávézóhoz vezető rövid úton, talán már ezredszer zakatolt benne ugyanaz a kérdés: mi köze lehet neki ehhez az egészhez? Miért pont őt említette Nell a végrendeletében? És ki az a Mr. L. Knight, aki másolatot kapott a levélből? Vajon ő is ott lesz?

Amikor elérte a Green Tree Lane-t, ki kellett lépnie a macskaköves úttestre, hogy kitérjen egy egymásba kapaszkodó pár elől. A falu utcái lassan megteltek élettel, ahogy közeledett a karácsonyi vásárlási láz, még ha nem is volt olyan pezsgés, mint régen. Most döbbent rá, hogy mennyire beburkolózott a gyászába Nell halála óta. Több mint egy hónap telt el, és szinte észrevétlenül csúszott bele a csendbe. Az emberek látványa még jobb napokon is azt az érzést keltette benne, mintha ösztönösen összehúzná magát, egészen kicsire.

Ó, a Green Tree Lane! Bár csípős hideg volt, és a szél bele-belekapott a kézzel kötött pingvines pulcsiruha szemei közé, ez a meghitt kis utca régen pillanatok alatt felmelegítette Gretel szívét. Egykor karácsonyi színekben pompázott: piros és zöld fényfüzérek lógtak az öreg lámpaoszlopok között, a fákon, mintha apró bogyók lettek volna, pici égők pislogtak. A boltosok műhóval díszítették a kirakatokat, és a sétálóutca közepén ott állt a híres fenyőfa, büszkén, csillogó ezüstfény-takaróban. Mikor tűnt el mindez? Mára csak néhány szánalmasan pislogó izzó maradt a fán.

Gretel észrevette, hogy egyre lassabban lépked a szőrös hócsizmájában, ahogy lassan a Mézeskalács kávézó bejáratához ért. Szinte nem is volt ereje ránézni. Egykor Nell évszaktól független ünnepi fényei meleg parázsként sugároztak ki az utcára, de ma még a kesztyűjét sem volt kedve lehúzni. A Cotswold-kő minden négyzetcentije hidegnek tűnt. Még az ablakokba akasztott magyalkoszorúk is inkább szomorú emléknek látszottak, mint örökzöld ünneplésnek. A kávézó neve alatt a tábla továbbra is azt ígérte: „Egész évben ünnep”. De hová lett az a régi hangulat?

Bekukucskált az ablakon, kíváncsian várva, mit talál odabent, mielőtt az utcai óra elüti a tizenegyet. De amit látott… szellemek? Nem, várjunk csak! A hófehér porvédő takarók borították a bútorokat, mintha az idő is megállt volna. Gretel vett egy mély levegőt, majd lassan kifújta. Tudta, hogy ettől kicsit megnyugszik. Kesztyűs ujjával körkörösen letörölte a leheletétől bepárásodott üveget, hogy jobban belásson. A „kísérteties” alakok most már mozogtak is, ahogy egy magas, vékony férfi kapkodta le a lepleket, és egy laza mozdulattal a hóna alá gyűrte őket. Túlméretezett fekete öltönye élesen elütött a fehér anyagoktól.

– Nincs itt a környéken egy Quickie kávézó, drága? Az embereknek kávé kell.

Gretel összerezzent, és a mellkasához kapott. Csak egy vásárolgató pár állt egészen közel az ablakhoz. Gyorsan odébb lépett, hogy legyen egy kis személyes tere.

– Öö… Nincs ilyen errefelé, sajnálom! – felelte, és titokban azt kívánta, bárcsak így is maradna. Az a kávézólánc soha nem tartozott a kedvencei közé, és cseppet sem illett volna szeretett utcájához.

Kikerülte őket, majd határozottan bekopogott az ajtón. Talán túlreagálta a helyzetet. Csak be kell mennie, hogy végre beszívhassa az ismerős illatot, még akkor is, ha semmi sem lesz már ugyanaz, mint régen.

Szerencséjére az ajtó azonnal kinyílt, ő pedig kissé botladozva lépett be. Lekapta a fejéről a vidám baglyos sapkáját, miközben halványszőke copfjának tincsei kiszabadultak, és vadul táncoltak körülötte.

– Zaklatták azok az emberek, kisasszony? – kérdezte a sötét öltönyös férfi, miközben kulcsra zárta mögötte az ajtót.

– Nem! – válaszolta talán túl gyorsan. – Nem, egyszerűen csak… emberek voltak.

A férfi felé fordult, szemüvegét az orra hegyére tolta, és hunyorogva méregette őt. Gretel halvány mosolyt erőltetett magára, és remélte, hogy ennyi most elég lesz. Hogyan is magyarázhatta volna el, hogy az emberekkel tulajdonképpen nincs semmi baj? Egyszerűen csak ösztönösen tartotta őket távol, mert amikor engedte, hogy valaki közel kerüljön hozzá, annak szinte mindig szomorúság lett a vége. Nell elvesztése óta – aki az egyetlen nem rokon volt, és akinek sikerült utat találnia hozzá – a belső riasztórendszere állandó készenlétben állt. Ha akár csak egy pillanatra is lazítana, attól rettegne, hogy a kedvesség vagy a társaság csábítása újra elgyengítené.

Mintha az univerzum próbára akarná tenni, a férfi kezet nyújtott.

– Birdwhistle junior – mutatkozott be. – Örvendek a találkozásnak.

Most legalább nem tette hozzá, hogy satöbbi. Mivel Gretel úgy érezte, ez a madárember nem fogja elárasztani túláradó együttérzéssel, a sapkáját a horgolt táskájába dobta, és kelletlenül kezet fogott vele.

– Igyekeztem… szóval hívogató és hangulatos összhatást kialakítani – vakarta meg a fejét a férfi, összeborzolva finom szálú, kissé tollszerű haját. – Az elhunyt kívánsága szerint – tette hozzá, és elégedetten bólintott.

Az elhunyt. Talán így volt legkönnyebb néven nevezni a halált.

– Nellnek hívták – mondta halkan Gretel, majd letette a táskáját. Az egyik letakart asztalon meglátott egy gyufásdobozt; felvette, és meggyújtott vele egy télifűszer-illatú gyertyát. Aztán körbejárta a helyiséget, a többit is meggyújtotta. Ez az egyszerű rituálé megnyugtatta. Számtalanszor segített Nellnek hasonló előkészületekben. Nem igazán értett a sütéshez vagy a pénztárgép kezeléséhez, de azt mindig tudta, hogyan varázsoljon hangulatos környezetet. Elfojtotta a kitörni készülő zokogást, és a gyertyák aprócska lángjainak táncára koncentrált.

Mr. Birdwhistle sietve kapkodta le a porvédő lepleket az asztalokról, mintha attól tartana, hogy ez a gyufásdobozzal felfegyverzett, ideges nőszemély maga a két lábon járó tűzveszély.

Gretel épp az utolsó gyertyát gyújtotta meg, amikor meghallotta, hogy zörög a kulcs a zárban, aztán valaki bosszúsan rázni kezdte az ajtót. Mindig ilyen nehéz volt ide bejutni? Vagy mostanra már ő is tanult tőle? Gretel vett egy mély levegőt, aztán még egyet, hogy megnyugodjon egy kicsit. Mr. Birdwhistle az órájára pillantott, és bólintott, szemmel láthatóan egyáltalán nem aggódott.

Az ajtó végül nagy nehezen engedett, és ahogy kitárult, olyan éles huzat söpört végig a helyiségen, hogy az összes gondosan meggyújtott gyertya egy pillanat alatt kialudt.

És amikor Gretel meglátta, ki érkezett, a bőre ugyanolyan hideg lett, mint a levegő.

4. fejezet

Szóval ő lenne az a rejtélyes Mr. L. Knight.

Igaz, lovagi páncél ma sem volt rajta.{3} Sőt, Gretel fogadni mert volna rá, hogy soha nem is hordott, hacsak a makulátlan, hófehér séfkabát, amit néha látott rajta, nem számít annak. Nell unokaöccse, Lukas, szigorú, szürke szemével végigmérte, és a szemöldöke kissé felszaladt a pingvines pulóverruha láttán. Hát, ha valaki nem tudja értékelni a klassz kötött holmikat, az elhúzhat melegebb éghajlatra. Gretel kifújta az arcába hullott kósza hajtincseket, és igyekezett nem úgy kinézni, mint valami csodabogár.

– Gretel – szólalt meg Lukas. A hangja mélyebb és rekedtebb volt, mint ahogy emlékezett arról a bizonyos napról, amikor a férfi kis híján leütötte őt egy megvadult karácsonyfával. Vajon őt is megérintette ennek a helynek a szomorúsága? Aligha. Mr. Acélarc aligha engedett meg magának efféle gyengeségeket.

Hangja visszhangként csapódott vissza a régi emlékeket őrző falakról. Ma nem ropogott tűz a kandallóban. Nem táncoltak fények az ablakokban. Nem illatozott mézeskalács az üvegbúrák alatt. Ahol egykor csilingelő dallamok töltötték meg a levegőt, most csend honolt. Bármilyen mélyen is szívta be a levegőt, Gretel nem érezte a forró csokoládé édes, meleg illatát. Pedig mennyire jól esett volna most egy csészényi, hogy átmelegítse a szívét. Vajon mindez már végleg a múlté?

Lukas végigsimított a stílusosan nyírt palaszürke haján. Gretel észrevette, hogy a tincsek tökéletesen visszarendeződnek a hajtövéhez, ami pont olyan mély, szinte fekete árnyalatú volt, mint az állán sötétlő borosta. Nem mintha különösebben tanulmányozta volna az arcát – legalábbis próbálta meggyőzni magát. Megrázta a fejét, és izzadt tenyerét idegesen beletörölte a kötött ruhája oldalába.

Lukas a padlóra szegezte a tekintetét.

– Alig egy év telt el azóta, hogy… – kezdte, de a mondat végét elnyelte a csend.

– Azóta, hogy majdnem felnyársaltál pont itt, ezen a helyen – vágta rá Gretel, majd rögtön meg is bánta a hirtelen őszinteségét. Ezért lenne jobb, ha otthon maradnia, és maximum a görényével beszélgetne. – Mármint… egy karácsonyfával – tette hozzá gyorsan. Na, ez még jobb. Ennél bénábban már nem is fogalmazhatott volna.

– Az egész karácsony csak a fák felesleges kivágásáról szól – morogta Lukas, miközben dühösen félretolt egy poros girlanddarabot, amely félig leszakadva lógott, veszélyesen közel az arcához. A mozdulatra apró porszemek keringtek a levegőben.

Gretel már épp tiltakozott volna a karácsonyellenes kirohanás miatt, de szerencsére Mr. Birdwhistle még idejében közbelépett: lekapta a rakoncátlan girlandot, és kezet rázott Lukasszal.

Amíg a két férfi bemutatkozott egymásnak, Gretel elmerengett azon a bizonyos napon, amikor kis híján felnyársalták. Nell az édesanyja barátnője volt, így Gretel kislány kora óta ismerte. Bár Nell gyakran, már-már elfogultan emlegette az unokaöccsét, Gretel addig csak futólag látta. A tavalyi karácsony volt az első alkalom, hogy tényleg találkoztak.

Lopva a két férfira sandított. Lukas pillantása mintha újra meg újra visszatévedt volna rá. Esküdni mert volna, hogy épp az ő szegény, ártatlan pingvinjeit méregeti rosszallóan. Szívtelen egy alak, gyűlöli a karácsonyi madarakat.

Igen, pontosan ez zavarta meg mindig Lukas Knightban: az a hűvös tekintet meg a zavarba ejtő ellenszenv az egyetlen évszakkal szemben, amelyben Gretel igazán otthon érezte magát. Ez a fajta hozzáállás egész egyszerűen nem volt normális.

Az ügyvéd végre leültette őket az egyik kávézóasztalhoz, miközben a girlandot igyekezett begyömöszölni az egyik porvédő takaró alá, mintha attól tartana, hogy bármelyik pillanatban egymásnak esnek miatta. Gretel udvariasan olyan messzire húzta a székét Lukastól, amennyire csak lehetett anélkül, hogy feltűnő lenne. Nem akarta Lukas fűszeres arcszeszét szagolni, sem a csípős megjegyzéseit hallgatni.

– Szóval, önök már… ismerik egymást? – kérdezte Mr. Birdwhistle, miközben a szemüvege fölött rájuk sandított.

– Nem, nem ismerjük – jelentette ki Lukas határozottan, de a hangjában némi bosszúság bujkált. Gretel megkönnyebbülten nyugtázta, hogy legalább ebben egyetértettek.

Abban a pillanatban a régi zenegép köhögve életre kelt, és bömbölni kezdett a Laaaaaast Christmas.

Gretel és Mr. Birdwhistle egyszerre pattantak fel a váratlan hangra.

– Biztos, hogy nem kapcsoltam be azt a masinát – dünnyögte az ügyvéd, és idegesen körbenézett.

– Mér rég ki kellett volna hajítani azt a vacakot – mordult fel Lukas. – Mindig is életveszélyesek voltak a vezetékei. Mintha beleragadt volna valami nyavalyás időhurokba.

Mi baj lehet egy jól ismert karácsonyi dallal? Ha Lukas nem lett volna ennyire zord, Gretel talán még egy mosolyt is megengedett volna magának. Bár be kellett vallania, tényleg kicsit hátborzongató volt, hogy ez az öreg zenegép mindig olyan számokat választott, amik kísértetiesen illettek az adott helyzethez. Nem mintha tavaly karácsonykor bárki is elajándékozta volna a szívét. Gretel legalábbis hét lakat alatt őrizte, úgyhogy köszi, George Michael.

– Elárulná végre, miért is vagyunk itt? Tudja, mennyi dolgom van? – Lukas türelmetlenül dobolni kezdett a lábával az asztal alatt, mintha bármelyik pillanatban el kellene rohannia, hogy mogyoróhagymát pirítson, sáfrányos habot verjen, vagy bármi olyasmit csináljon, amit a menő séfek szoktak.

– Tudom, hogy ön foglalkozik az örökséggel, de feltételezem, nem kell nagy felhajtást csinálni a végrendelet felolvasása körül – morogta tovább.

– Pontosan – felelte Mr. Birdwhistle, és némileg sértetten kezdte rendezgetni a papírjait, mert megzavarták a kis előadását. – De ez volt az elhunyt kívánsága…

– Nell. Úgy hívták, hogy Nell – szúrta közbe Lukas.

Ezúttal Gretel nem kezdte el forgatni a szemét.

Az ügyvéd halk sóhajtással folytatta.

– Elnézést, Mr. Knight. Az ön nagynénje, Nell. Az volt az akarata, hogy a temetése után hagyjunk önöknek némi időt, majd hívjuk ide önöket ide, a kávézóba, és tegyünk egy bejelentést.

Gretel a homlokát ráncolta: milyen bejelentést kell tenni? Ez a kifejezés mindig valami rosszat jelentett számára.

– Eleanor… – köszörülte meg a torkát Mr. Birdwhistle. – Vagyis Nell úgy rendelkezett, hogy egyszerre tudják meg. – Ha még tovább zörög a papírjaival, Gretel isten bizony felpattan, és kitépi a kezéből az egész paksamétát.

– Önök együtt öröklik a Mézeskalács kávézót, természetesen a fölötte lévő lakással együtt, fele-fele arányban. Gratulálok, Mr. És Mrs.… Mr. Knight és Miss…

– Rosenhart? – kérdezte Gretel bizonytalanul. Tényleg őrá gondolt?

– Úgy van – bólintott Mr. Birdwhistle, és olyan elégedett arcot vágott, mintha személyesen ő ajándékozta volna nekik az ingatlant, pusztán jóindulatból. – Igazán örvendetes hír, nemdebár?

Lukas lassan felé fordult, az arcán zavartság és enyhe bosszúság suhant át. Gretel nem is hibáztatta érte. Lukas volt Nell legközelebbi élő rokona. Nell fiatalon megözvegyült, gyerekei nem voltak, az egyetlen testvére – Lukas édesanyja – pedig évekkel ezelőtt elköltözött, és azóta alig tartották a kapcsolatot. Lukas joggal gondolhatta, hogy a nagynénje halála után minden rászáll majd.

De csupán vállat vont, és visszafordult az ügyvédhez.

– Értem. Nell mindig is furcsa, nos… megmagyarázhatatlan módon kötődött hozzá, ezt sokszor hallottam. Mindegy, úgyis eladjuk az egész kócerájt. Egyikünk sem akar beköltözni Nell régi lakásába. Inkább azt árulja el, mikor kerül sor a hivatalos átírásra.

– Nos, itt a bökkenő – szólalt meg Mr. Birdwhistle, miközben újra a papírjai között matatott.

– Miféle bökkenő? – kérdezte Lukas. Gretel érezte a férfiból sugárzó feszültséget, és legszívesebben elrohant volna ettől a mogorva férfitól.

– A… Nell végakarata az volt – folytatta az ügyvéd –, hogy a gyászidőszak letelte után maguk ketten kötelesek újra megnyitni a kávézót. Együtt.

Lukas összehúzott szemöldökkel nézett egyikükről a másikra, mintha valami rossz tréfa kellős közepébe csöppent volna.

Az ügyvéd ismét átfutotta a papírjait.

– Ön séf, ha nem tévedek – nézett fel a szemüvege fölött Lukasra, majd Gretelre vándorolt a tekintete. – Nell azt mondta, hogy ön volt a legkedvesebb és leghűségesebb vendége, aki ugyanolyan szenvedélyesen imádja a karácsonyt, mint ő. Maga is a család része, ide tartozik – intett a piros-fehér kockás függönyök felé, amelyek a kávézó ablakait keretezték, akár egy fodros szoknya.

Lukas arca dühös vörösre váltott.

– Én a La Carotte Rôtie séfje vagyok, teljes állásban. Sem időm, sem kedvem nyamvadt mézeskalács figurákkal bohóckodni, vagy cuki mályvacukros csodaitalokat szervírozni unatkozó kamaszoknak. Ami pedig az Egész évben ünnep szlogent illeti… köszönöm, de nem kérek belőle. Már a december is pont elég nekem. Adjuk el, és kész – nézett Gretelre, és a szürke szemei szikrákat szórtak.

Gretel szíve vadul kalapált, szemei megteltek könnyel. Ha eddig nem szívelte Lukas Knightot, most kifejezetten gyűlölni kezdte. Hogy mondhatott ilyet? Hogy beszélhetett így a karácsony szentségéről és Nell szeretett kávézójáról – arról a helyről, ahol végre biztonságban érezhette magát? Mégis, hogy gondolhatta Nell, hogy jó ötlet lesz kettejüket összezárni?

De Gretel nem hagyta, hogy elárasszák az érzelmek, lenyelte a könnyeit. Nem adta meg Lukasnak azt az örömöt, hogy sírni lássa. Úgysem számított volna. Lukas világosan az értésére adta, ki a főnök. A felnőtt. Gretel meg… jobb, ha szép csendben meghúzza magát a sarokban.

– Gondolom… – kezdte halkan, de a mondat elhalt.

Mindketten az ügyvéd felé fordultak.

Mr. Birdwhistle hátradőlt a székében, és megrázta a fejét, miközben a háttérben egyre hangosabban szólt a Wham! slágere.

– Eladásról sajnos szó sem lehet – jelentette ki. – Attól tartok, ez nem ilyen egyszerű.

5. fejezet

– Szóval miért is nem adhatjuk el egyszerűen a Mézeskalács kávézót, és élhetjük szépen tovább az életünket? – firtatta Lukas, szinte átfúrva tekintetével az ügyvédet. Arcán egy szemernyi mosoly sem volt.

Mr. Birdwhistle viszont csak most kezdett igazán belelendülni.

– Maga a hagyatéki eljárás nagyjából hat hónapot vesz igénybe – jelentette ki ünnepélyesen. – És az még csak a kezdet. Utána jönnek az adminisztratív teendők, az adók, amiket be kell fizetni…

Lukas arca elkomorult.

– Oké, ezt értem. De nincs semmi kikötés, hogy addig is működtetnünk kell a kávézót, igaz? Egyszerűen visszatesszük a porvédőket, és kivárjuk szépen, míg elrendeződnek a dolgok? – bökött a padlón heverő kísérteties halomra.

Mr. Birdwhistle jelentőségteljesen kihúzta magát, az ajka megfeszült.

– Mondja már! – mordult fel Lukas türelmetlenül, tenyerét az ég felé fordítva.

– Nos, a megboldogult nagynénje végakarata szerint – kezdte az ügyvéd, gondosan kihangsúlyozva minden szót –, hogy mivel önök ketten voltak az egyedüliek ezen a földön, akiket igazán szeretett, és akikben maradéktalanul megbízott, közösen kell átvenniük a kávézó vezetését. Igaz, hozzátette azt is, hogy az egyikük biztosan el akarná majd adni – sokatmondó pillantást vetett Lukasra. – Mindezek ellenére azt szerette volna, ha legalább megpróbálják. Nincs semmiféle kikötés, csupán egy elhunyt asszony utolsó, reményteli kérése.

Lukas ingerülten sóhajtott, jelezve, mennyire elege van az egészből.

Mr. Birdwhistle nyelt egyet.

– Ha racionálisan nézzük a dolgot, jóval magasabb áron lehet majd értékesíteni a kávézót, ha közben működtetik, és sikerül kicsit fellendíteni a forgalmat.

– Fellendíteni? – vetette oda gúnyosan Lukas. – Nell néni, Isten nyugosztalja, mindig is hajlamos volt arra, hogy elrugaszkodjon a valóságtól. Egész évben úgy tekintett erre a helyre, mintha valami karácsonyi szentély lenne. Még a legnagyobb nyári kánikulában is! Hát… elég különc dolog volt, és úgy tűnt, a világ többi része nem osztotta a lelkesedését. Elég, ha megnézzük a vendégszámot. Most komolyan, ki az az elvetemült, aki egy kandalló mellett üldögélve forró, fűszeres lattét akar kortyolgatni és mézeskalács hóembereket majszolni, amikor kint tombol a hőség?

– Én – szaladt ki Gretel száján. Hiszen ki ne szeretne a ropogó tűz mellett üldögélni? Ez lenne az igazi kérdés. – Számomra különleges a karácsony – tette hozzá halkan, és érezte, hogy megremeg a hangja. – Ez a kávézó mindig is menedék volt mindenkinek, aki ugyanígy érzett.

Csak ekkor vette észre, hogy önkéntelenül lebiggyeszti az alsó ajkát, és gyorsan visszafogta magát. Nem akarta, hogy sajnálják. Főleg nem egy olyan férfi, aki mellett még a Grincs is vidámabbnak tűnt.

– Egyedül neked? – vetette oda Lukas enyhe gúnnyal a hangjában.

– Az ünnepek közeledtével mindig fellendült a forgalom – jegyezte meg Gretel. Lukas ezt is tudhatta volna, ha néha vette volna a fáradságot, hogy segítsen Nellnek, nem csak akkor, amikor egyszer bevonult egy karácsonyfával, mintha ő lenne a Dirty Dancing utánozhatatlan Babyje. Hangosan persze nem merte kimondani, inkább csak próbált nagyon szigorúan nézni.

Lukas megadóan feltartotta a kezeit.

– Nézd, nem akartalak megbántani. Nyilván neked is megvan a magad csomagja, mint mindenkinek. Csak azt mondom, hogy egy egész éves mikulásos-száncsengős fesztivál elég meredek ötlet. A legtöbb embernek ez maga a pokol.

Mit értett azon, hogy „megvan a maga csomagja”? Gúnyolódik rajta, miközben fogalma sincs róla, min ment keresztül? Hát akár el is húzhat a búsba.

– Egyáltalán nem – vágott vissza Gretel, és a hangja remegett a felindultságtól. – A legtöbb ember igenis szereti a karácsonyt. Szeretik a puha kötött zoknikat, a fényfüzéreket, a mézeskalács figurákat. Imádják a forró csokit, a fahéjat, a szerecsendió illatát. Szeretik, hogy egy pillanatra megállhatnak, megpihenhetnek. – Érezte, ahogy a torka elszorul, de folytatta. – Csak azok nem tudnak mosolyogni az év legcsodásabb időszakában, akik a saját csomagjukat cipelik, mint valami hatalmas, morcos zsákot.

Mire befejezte, szinte egész testében remegett. Hetek, talán hónapok óta nem beszélt ennyit, ilyen szenvedélyesen senkivel.

– Hűha. Oké – fordult el tőle Lukas a karjait összefonva. – Igazad van. A karácsony tényleg nem az én műfajom. Ki nem állhatom. Szóval úgy tűnik, mindannyian cipeljük a magunk terhét.

Már megint azzal a fránya teherrel jött. Gretelben kezdett felmenni a pumpa.

– Egyébként is, még ha valami csoda folytán meg is békülnék ezzel az idétlen ünnepi felhajtással, akkor sem lenne rá időm. Séf vagyok, a rendkívül népszerű La Carotte Rôtie konyháját vezetem. Jövőre Michelin-csillagra hajtunk, szóval rendes ételek főzésével vagyok elfoglalva. Nincs időm arra, hogy mézeskalács figurák rózsaszín lábujjait pingáljam.

Gretel örült, hogy Lukas ezt a lekezelő monológot inkább az asztalnak mondta, mert ha most a hideg, szürke szemeibe kellett volna néznie, tuti kinyomta volna őket. Nagy levegőt vett, hogy összeszedje magát. Nem szeretett vitatkozni, de most úgy érezte, Nell nevében is muszáj kiállnia. A fenébe is, nagyon szerette azt az asszonyt, még ha ezt egyesek képtelenek voltak is felfogni.

– És a csillogó Michelin-csillag lesz az egyetlen dísz a karácsonyfádon? Ha jól tudom, az a csillag az étteremnek jár, nem a séfnek, és különben is a Rothadt Répa egy francia fickóé. Talán Nell néni azt szerette volna, ha te is létrehozol valamit, ami igazán a tiéd. Mint ahogyan ő is tette.

Lukas lassan fordult felé, mintha az agyában a fogaskerekeknek időre lenne szükségük, hogy feldolgozzák a hallottakat. Gretel csak most fogta fel igazán, miket is mondott. Honnan jött ez az egész? A szavak szinte maguktól buktak ki belőle, pedig máskor alig mert megszólalni.

– A „rôtie” azt jelenti, hogy sült, nem rothadt – jegyezte meg Lukas, mintha egy óvodásnak magyarázna, bár Gretel már megszokta ezt a leereszkedő hangnemet. Úgy látszik, együtt járt azzal, ha valaki karácsonyimádó volt, és pingvines ruhában járt. – És ha már tudni akarod, egyszer igenis lesz egy saját éttermem. Ha ezt a helyet eladjuk, végre a saját lábamra állhatok.

Gretelt magát is meglepte, milyen határozottnak érezte magát. A találkozó elején még kész lett volna elengedni a kávézót; már a gondolat is megrémítette, hogy emberekkel kellene foglalkoznia, és arról meg végképp halvány fogalma sem volt, hogyan kellene egy ilyen helyet vezetni. De ahogy újra meg újra kiállt Nell mellett, egyre biztosabban érezte, hogy teljesítenie kell a barátnője utolsó kívánságát. Hogy is engedhetné el Nell álmát és a karácsonyt harc nélkül?

– Mi lenne, ha tennénk egy próbát, és megnyitnánk újra a kávézót, legalább egy kis időre? Nell kedvéért? – kérdezte alig hallhatóan, és maga sem volt biztos benne, hogy tényleg kimondta.

Lukas értetlen arckifejezése arról árulkodott, hogy hallotta.

– Most komolyan azt akarod, hogy belevágjak egy egész éves karácsonyi hacacáréba egy karácsonyimádóval, aki nyilvánvalóan ki nem állhat engem? – kérdezte, miközben az utcára sandított, ahol egy csapat reménykedő vásárló tapasztotta hideg orrát az ablakhoz.

– Pedig nagyon úgy tűnik, lenne rá igény, legalábbis most. Az embereknek kell ez a hely. – Neki legalábbis. – És Nell olyan sokat dolgozott ezért a kávézóért, úgyhogy nem lehet elkótyavetyélni. Igazán megérdemelne egy utolsó nagy karácsonyt.

Lukas hosszan kifújta a levegőt.

– Az igaz, hogy a karácsonyi bevétel talán fedezné ennek az úrnak az óradíját – intett Mr. Birdwhistle felé –, és talán segítene abban is, hogy egy bizonyos idős hölgy nyugodtan pihenhessen az örök ünnepi fényben – tette hozzá, tekintetét az ég felé emelve.

– Szóóóval… akkor belevágunk? – kérdezte Gretel. Levegőt is alig mert venni, nehogy elszálljon a lehetőség.

Lukas szeme résnyire szűkült, mintha most mérlegelné a dolgot.

– Nem, nem mi. Rengeteget dolgozom a Rothadt Répában, emlékszel? De ha ennyire meg akarod mutatni, milyen fontos neked az ünnep, hát részemről nem gördítek akadályt elé. Feltételezem, tudsz mézeskalácsot sütni, és otthonosan mozogsz a tejhabosítók világában is, ugye?

Ó! Hát, az igazat megvallva egyik sem volt igazán jellemző. Gretel még egy krumplit sem tudott megsütni, ha nem volt rajta a mikrós használati utasítás, és a tejhabosító meg olyan bonyolult szerkezet volt, hogy kirázta tőle a hideg.

– Ööö… nem igazán – vallotta be Gretel, majd gyorsan hozzátette: – De gondolom, meg lehet tanulni. Végül is, nem lehet olyan ördögien bonyolult. Nell biztos hagyott ránk szakácskönyveket vagy recepteket, nem? Az asztalterítésben egyébként profi vagyok… – Bár ahogy jobban belegondolt, egyre ijesztőbbnek tűnt az egész.

Lukas most már látványosan forgatta a szemét, és bár Gretel legszívesebben megsértődött volna, tulajdonképpen meg tudta érteni.

– A séfeknek nincs valami fura műszakbeosztásuk? Talán néha be tudnál ugrani segíteni.

Lukas ugyan igazi karácsonygyűlölő Grincs volt, ám Gretel nem érzett elég bátorságot magában ahhoz, hogy egyedül vágjon bele. Végtére még a Mikulásnak is akad egy rakás manója, aki segít.

– Úgy érted, abban a pár órában napközben, amikor próbálok aludni, hogy este ne legyek annyira morcos? – vágott vissza Lukas.

– Hm. Ez egyre jobb lesz – szólalt meg Mr. Birdwhistle, mintha épp egy karácsonyi viccet készülne elsütni. – Mi történik, ha összeeresztünk egy karácsonyrajongót és egy karácsonygyűlölőt? Azt hiszem, hamarosan kiderül. Micsoda móka lesz! – tapsolt lelkesen.

És abban a pillanatban a pimasz zenegép megint magától életre kelt, és felcsendült a „So this is Christmas (war is over)…”

Lehet, hogy John Lennon szerint vége a háborúnak, Gretel mérget vett volna rá, hogy most kezdődik csak igazán.

6. fejezet

Ó, te szentséges habkarika! Gretel legszívesebben már most a sarokba hajította volna a sodrófát. Pont olyan ügyetlen volt a mézeskalács emberkékkel, mint az igaziakkal, ami azért sokat elárult róla.

Most is könyékig lisztesen, megégett sütik között szerencsétlenkedett a Mézeskalács kávézó konyhájában. Egy hét telt el azóta a furcsa találkozó óta, amelyen Mr. Birdwhistle közölte a meghökkentő hírt: Nell rájuk hagyta szeretett karácsonyi kávézóját – Lukas Knighttal együtt. A karácsonygyűlölő, örökös mogorva séf körülbelül annyira illett ebbe az ünnepi hangulatba, mint egy pulyka a vegán menübe.

Az elmúlt hét igazi érzelmi hullámvasút volt. Mit tudott Gretel a vendéglátásról? Egyáltalán nem volt közösségi ember, a sütéstől meg egyenesen kirázta a hideg, és esze ágában sem volt változtatni ezen.

Először csak nevetett kínjában. Aztán sírt – egy kisebb tavat megtöltöttek volna a könnyei –, majd legalább háromszor elbújt a szekrényében pereccel meg fánkkal felfegyverkezve. De tudta, hogy ez nem mehet így a végtelenségig, és előbb-utóbb meg kell nyitni a kávézót – Nell kedvéért. Ijesztő volt belegondolni, hogy a szeretett karácsonyi kávézó már soha többé nem lesz olyan, mint régen. Úgyhogy összekapta magát, leporolta a ruháját, és nekilátott. Ha másban nem is, abban mindig jó volt, hogy újra meg újra talpra álljon.

– Ó, hogy abba a csillámporos rénszarvasba! – szisszent fel Gretel, amikor a sütő újabb füstjelekkel tudatta: megint sikerült egy adag mézeskalácsot hamuvá varázsolnia. Kesztyűs kezével kikapta a tepsit, és dühösen a pultra csapta.

Amikor átvette a kávézó kulcsait, az első dolga az volt, hogy rendbe szedje a helyet. Lehúzta a kísérteties porlepleket, kiszellőztetett, és Nell piros tollseprűjével meg a hagyományos felmosójával nekilátott a takarításnak. Meglepő módon egészen gyógyító hatása volt a munkának: mintha Nell még mindig ott sürgölődne mellette a csíkos kötényében, és a kísérteties zenegépen keresztül küldözgetné égi üzeneteit, mint például az I Wish It Could Be Christmas Everyday refrénjét. Hát lehet ezzel vitába szállni?

A lakásba viszont még nem volt bátorsága felmenni. Túl sok emlék kötötte oda, és nagyon elszomorította volna a látvány. Ráadásul ott motoszkált benne a gondolat, hogy talán az egész csak átmeneti. Lukas, a mogorva, karácsonygyűlölő séf már alig várta, hogy pár hónap múlva túladjanak a helyen, mintha Nell álma csupán valami ósdi relikvia lenne.

Az induláshoz szükséges összegből, amit Nell az ügyvédre bízott, Gretel bevásárolt, mármint, hozzávalókat. Nem mintha lett volna bármi fogalma arról, mihez kezdjen velük. Élénken élt az emlékeiben, milyen lelkesen sütötte Nell a világ különböző tájairól származó mézeskalácsokat, amiket aztán gondosan elrendezett a fényes üvegbúrák alatt. Voltak vékony, roppanós kekszek, puha, omlós, fűszeres kenyerek; mindegyik más-más textúrával és ízzel csábította a vendégeket.

De Gretel egyelőre elég messze volt attól, hogy ő legyen a következő Mary Berry.{4} Jelen pillanatban már az is kihívást jelentett, hogy olyan mézeskalácsokat süssön, amik nem a kukában végzik.

Próbálkozott, de kudarcot vallott – talán tényleg csak a kóstoláshoz értett, vagy legfeljebb a díszítéshez. Bárcsak sikerülne végre olyat sütnie, amit egyáltalán érdemes lenne cukormázzal kidíszíteni. Körbenézett a romhalmazban. Amikor reggel belépett, minden olyan ígéretesnek tűnt. A márvány munkalap tiszta és hívogató volt, akár egy üres vászon, a polcok között vidáman futottak a magyalfüzérek, és még a piros-fehér kockás függönyök is mintha biztatóan rákacsintottak volna. A rádióban karácsonyi dallamok szóltak, és Gretel tényleg készen állt arra, hogy alkosson.

Mostanra azonban csak romok maradtak: tojások héja borította a konyhapultot, mindenre ragacsos aranyszirup folyt, és az egész konyhát áthatotta az égett tészta szaga. Felkapott egy leszakadt mézeskalács lábat, és beleharapott, de azonnal felszisszent.

– Aú! – kiköpte a kemény falatot, és az állkapcsához kapott. Ha így folytatja, még a végén a fogorvosnál fog kikötni. Hol rontotta el? Pedig azt tervezte, hogy a jövő héten már ki is nyit, hogy fogadhassa a decemberi vásárlókat. De így? Mézeskalács kávézó mézeskalács nélkül? Az csalásnak számítana, ha egész egyszerűen venne pár dobozzal a boltban? Már a gondolattól is elszégyellte magát, és elképzelte, ahogy Nell forog a sírjában. Bocsánatkérően az ég felé emelte a kezét.

Egy hatalmas sóhaj kíséretében lerogyott egy székre, és arcát a tenyerébe temette. Már rég nem érdekelte, hogy a keze csupa liszt meg vaj volt – úgyis hazamegy, és bezárkózik a szekrényébe. A saját kötésű karácsonyi pulcsijai legalább nem ítélkeznek fölötte.

– Bocsánat, Nell. Tudom, hogy most csalódást okozok – motyogta Gretel, miközben liszttől és vajtól ragadós kezét az arcába temette. Egy pillanatra megkísértette a gondolat, lenyalogatja az ujjait. – Miért gondoltad, hogy képes vagyok erre? Tudod jól, hogy az emberektől is rettegek, és körülbelül annyira tudok sütni, mint Angel Gabriel.

– Nem is tudtam, hogy az angyalok szoktak sütni – szólalt meg egy mély, ismerős hang a háta mögött.

Gretel riadtan kapta fel a fejét, lisztes szája tátva maradt. Lukas állt ott, azzal a némán fürkésző tekintetével, amitől Gretel mindig nevetségesnek érezte magát. Hát, az időzítés tökéletes volt.

– Az angyalok nem is – morogta, miközben igyekezett letörölni az arcáról a lisztet meg a vajat. – Angel Gabriel… – Tekintete a pult alatt heverő horgolt táskára siklott, amiben a hófehér kis görény békésen szunyókált. Jobb, ha Lukas erről mit sem tud. – Á, mindegy.

Lukas felvonta a szemöldökét, de nem kérdezősködött tovább. Gretel pedig nem akarta megosztani vele az élettörténetét, még ha Lukas hallgatása arra késztette, hogy mondjon valamit. Amikor Nell recsegő rádiójában Ariana Grande rákezdett a Santa, tell me című dalára, Gretel kifejezetten örült, hogy Lukas odacsörtetett, és kikapcsolta. A férfi a tarkóját vakarta, mintha a karácsony tényleg allergiás reakciót váltana ki belőle. Nocsak, nem egy kanál kandikált ki a hátsó zsebéből? Fura volt ez a pasi.

– Te meg mit keresel itt? – kérdezte végül, miközben Lukas rosszalló pillantással végigmérte a konyhai katasztrófát. – Azt hittem, nem akarsz segíteni.

Amikor pár napja Gretel üzent neki, hogy megpróbálja megnyitni a kávézót a jövő héten, Lukas válasza nagyjából annyi volt, hogy sok szerencsét hozzá, de Gretel kicsit cinikusnak érezte a megjegyzését.

– Épp hazafelé tartottam az étteremből, amikor megláttam a fényeket. Tényleg kell az a színes villogó izé odakint, amikor zárva van a hely? És az a nyavalyás zenegép is megint rázendített – biccentett fejével a kávézó felé.

Gretel összeszorította az ajkait, nehogy akaratlanul is dúdolni kezdje a Frosty the Snowmant, amit most már tisztán hallott a háttérből.

Lukas ismét a tarkóját vakarta, hófehér séfkabátja bosszantóan jól simult izmos vállaira. Az egész megjelenéséből áradt valami fölényes határozottság, ami egyszerre volt idegesítő és zavarba ejtően vonzó. Gretel egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy „véletlenül” lefröcsköli valamivel.

– És mégis, mit műveltél itt? – kérdezte Lukas, a tekintete végigszánkázott a törött mézeskalácsokon, a ragacsos pulton, a lisztes padlón, majd végül megállapodott Gretel arcán. Gretel csak ekkor eszmélt rá, hogy még mindig vajas meg lisztes a képe, és próbálta feltűnés nélkül letörölni. Lukas szó nélkül odadobott neki egy guriga papírtörlőt.

– Kész apokalipszis ez a hely.

Gretel megvonta a vállát, mint egy kisgyerek, akit rajtakaptak a kamrában.

– Én legalább próbálkozom. Nem mintha te olyan nagy lendülettel dobnád be magad.

– Ezért beszélgetsz Angel hogyishívjákkal, és még csak november közepe van?

Gretel nagyot nyelt, amikor észrevette, hogy a horgolt táskája gyanúsan remegni kezd a pult alatt. Ahol hangosan emlegetik azt a bizonyos Angelt, előbb-utóbb tényleg ott terem.

7. fejezet

– Áruld már el, miért utálod ennyire a karácsonyt! – kérdezte hirtelen Gretel. Muszáj volt elterelnie Lukas figyelmét a táskájáról, ami egyre gyanúsabban mocorgott a földön. És valljuk be, tényleg érdekelte a válasz.

Lukas megfordult, és egy pillanatig habozott, mielőtt válaszolt.

– Csak… a karácsony nekem túl sok egyszerre. Túl hektikus. Mint egy kukta, ami bármelyik pillanatban felrobbanhat.

Gretel úgy érezte, hogy valami mást akart mondani, valami fontosat, amit aztán mégsem mondott ki. A kíváncsisága csak még jobban felébredt, de nem akart tolakodó lenni. A táskája újabb apró rándulással emlékeztette, hogy sürgősen témát kell váltania.

– Ööö… a kukta… az a vicces fazék, amiben a sárgarépát főzik, ugye? – próbált terelni, és a fejét vakargatta, remélve, hogy ezzel elvonja Lukas figyelmét a földön heverő veszélyről.

– Igen, pontosan. A rothadt répát – bólintott Lukas, és a szája szélén egészen halvány mosoly bujkált. Aztán, mintha valami nehezet próbálna kimondani, lassan kifújta a levegőt.  – Az emberek fárasztóak, Gretel, főleg karácsonykor. Az étteremben pokoli a hajtás, mindenki túlpörög, a részegek még követelőzőbbek, mindenki elvár valamit, egyre többet és többet, és mindent azonnal. – Egy pillanatra elhallgatott. – És közben valahogy semmi sem az igazi, érted? De szerintem majd te is megtapasztalod, ha tényleg kinyitod ezt a helyet a karácsonyi hajtásra.