MICHAEL CRICHTON

JAMES PATTERSON

KITÖRÉS

TREND KIADÓ

A történet szereplői kitalált alakok, a regényben bemutatott események a képzelet szüleményei. Az élő vagy elhunyt személyekkel való bármilyen hasonlóság csupán a véletlen műve, nem pedig a szerző szándéka.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michael Crichton – James Patterson: Eruption

First published in 2024 by Little, Brown and Company, New York,
New York, USA. All rights reserved.

Copyright © 2024 by CrichtonSun, LLC and James Patterson

Fordította: HUDÁCSKÓ BRIGITTA

Szerkesztette: RÁCZ I. PÉTER

Borító © 2022 CGS Graphics/Shutterstock
Térkép © iStock

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos.

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Hudácskó Brigitta, 2025

Hungarian edition © Trend Kiadó

ISBN 978 615 646 945 8 (epub)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó, Budapest, 2025

E-mail: trend@trendkiado.hu

Honlap: www.trendkiado.hu

Postacím: 1066 Budapest, Jókai utca 6.

E ko Hawai‘i pono‘ī:

No ‘oukou i ho‘ola‘a ‘ia a‘e ai kēia mo‘olelo,
no ka lāhuikanaka o ka pae ‘āina e kaulana nei.

A hawaii népnek:

Ezt a történetet nektek,
a híres-neves szigetcsoport lakóinak ajánljuk.

PROLÓGUS

A Mauna Loa vulkán kitöréséről szóló nagyobb történet eme korai részét érintő információkat napokkal a 2016-os hilói botanikus kerti eseményeket követően titkosították, és egészen a közelmúltig rendkívül bizalmasan kezelték.

I.

Hilo, Hawaii

2016. március 28.

Rachel Sherrill a Stanfordon szerzett mesterdiplomát természetvédelmi biológia szakon, és pályája üstökösként ívelt felfelé. Csupán néhány nap választotta el a harmincadik születésnapjától, de Rachel még mindig az osztály legokosabb diákjaként gondolt magára. Legyen szó bármilyen osztályról.

De ma inkább a menő helyettesítő tanár szerepében próbált brillírozni egy csapatnyi nyughatatlan, tágra nyílt szemű ötödikes előtt, akik a kontinensről látogattak el a Hilói Botanikus Kertbe.

– Nézzünk szembe a tényekkel, Rachel – mondta aznap kora reggel Theo Nakamura, a botanikus kert igazgatója. – Legalább valami hasznát látjuk az éretlenségednek azzal, ha körbevezeted ezeket a méreten aluli turistákat.

– Azt akarod mondani, hogy úgy viselkedem, mint egy tízéves?

– A jobb napjaidon legalábbis – felelte Theo.

Theo volt az a félelmet nem ismerő tudós, aki előző évben, a park megnyitásakor felvette Rachelt. Bármilyen fiatal volt is a nő – és bármilyen fiatalnak is tűnt –, attól még remekül végezte a dolgát a park vezető növénybiológusaként. Ez igencsak kívánatos állás volt, Rachel pedig imádta.

És ha igazán őszinte akart lenni, akkor be kellett ismernie: egyik kedvenc feladata az volt, hogy gyerekeket vezessen körbe a botanikus kertben.

A ma délelőtti sétán néhány igen szerencsés és rendkívül jómódú iskolás vehetett részt, akik a távoli San Franciscóból érkeztek, a Convent & Stuart Hall nevű magániskolából. Rachel úgy próbálta szórakoztatni őket, hogy eközben tanuljanak is valamit az őket körülvevő természeti környezetről.

De bármennyire is szeretett volna előadást tartani arról, amit megfigyeltek – az orchideakertekről, a langaléta bambuszról, a kókuszpálmákról, a jákafákról, az olyan ehető növényekről, mint a kenyérfa gyümölcse, a kukui dió vagy a vörös ananász, a harminc méter magas vízesésekről és a szó szerint mindenhol fellelhető hibiszkuszról –, Rachelnek a szigeten található öt vulkán közül a két legközelebbivel is meg kellett küzdenie a gyerekek figyelméért: ott állt a Mauna Loa, a világ legnagyobb aktív vulkánja, és a Mauna Kea, amely több mint négyezer éve tört ki utoljára.

Ezeknek a városi gyerekeknek az ikercsúcsok voltak a kirándulás fénypontjai, a legnagyszerűbb látványosság, amelyet a Hawaiinak nevezett színpompás csodaországban szemügyre vehettek. Melyik gyerek ne vágyna arra, hogy láthassa, ahogy kitör a Mauna Loa, és ezerfokos lávafolyamot okád magából?

Rachel épp azt magyarázta, hogy a hawaii vulkanikus talaj az egyik oka annak, hogy annyi természeti szépség található a szigeten; ez igen látványos példája azoknak a jó dolgoknak, amelyek a múltbéli kitörések következtében jöttek létre. Ennek köszönhető az is, hogy Hawaiin termett a világ egyik legfinomabb kávéja.

– De ma ugye nem fognak kitörni a vulkánok? – kérdezte egy kislány, és nagy, barna szemét a csúcsokra szegezte.

– Ha akár csak eszükbe is jutna ilyesmi – felelte Rachel –, akkor olyan kupolát építünk majd föléjük, mint amilyet az új futballstadionok fölé szoktak. Majd meglátjuk, mit szólnak hozzá, amikor legközelebb megpróbálják kiereszteni a gőzt.

Semmi válasz. Tücsökciripelés. Egészen pontosan csendes-óceáni mezei tücskök ciripelése. Rachel elmosolyodott. Néha nem bírt magával.

– Milyen kávé származik innen? – kérdezte egy másik gyerek, aki szemmel láthatóan ugyancsak színjeles tanuló volt.

– A starbucksos – felelte Rachel.

Ezen már nevettek. Kettőből egy, gondolta Rachel. Csak aztán el ne felejtsenek borravalót adni.

De nem mindegyik gyerek nevetett.

– Miért feketedik az a fa, Ms. Sherrill? – kiáltott oda egy kíváncsi fiú, akinek drótkeretes szemüvege lefelé csúszott az orrán.

A fiú eltávolodott a csoporttól, és épp egy kis banyánfaliget előtt állt, úgy harminc méterre a többiektől, a pázsit túloldalán.

A következő pillanatban mindannyian hallották a hatalmas csattanást, amely mintha távoli mennydörgésre hasonlított volna. A frissen betelepült hawaii lakosokhoz hasonlóan Rachel is eltöprengett azon, hogy nagy vihar közelít-e, vagy épp egy vulkán készül kitörni.

Miközben a legtöbb gyerek az eget bámulta, Rachel odasietett a kíváncsi, szemüveges fiúhoz, aki aggodalmas tekintettel méregette a banyánfákat.

– Christopher – szólt, amikor odaért hozzá –, tudod, hogy megígértem, minden egyes kérdésedre válaszolni fogok…

A mondat másik fele elakadt a torkában, ugyanis ő is meglátta azt, amit Christopher nézett – csak nem tudott hinni a szemének.

Nem csupán arról volt ugyanis szó, hogy a hozzájuk legközelebb eső banyánfák megfeketedtek. Valami tintaszerű, bugyogó feketeség kezdett terjedni, olajszivárgásra emlékeztető iszonytató folt – és ez a sötét izé felfelé kúszott a fákon. Olyan volt, mint egy vulkáni lávaömlés, ami rossz irányba folyik, és dacolni látszik a gravitáció törvényeivel, ahogy minden más ismerettel is, amit Rachel a növények és a fák betegségeiről tudott.

Talán mégsem ő volt a legokosabb diák az osztályban.

II.

– Azt a rohadt… – kezdte Rachel, aztán gyorsan észbe kapott, ráeszmélve, hogy egy törékeny tízéves gyerek áll mellette.

Lehajolt, és szemügyre vette a gyanús sötét foltokat, amelyek felvezettek a fára, mintha valamilyen misztikus, kerek talpú állat nyomai lennének. Letérdelt, hogy megtapogassa őket. A fű nem volt nedves. Sőt, a fűszálak olyannak érződtek, mint a drótkefe sörtéi.

Ennek a feketeségnek tegnap még nyoma sem volt.

Megérintette egy fertőzött fa kérgét. A kéreg levált, és elporladt. Rachel elrántotta a kezét; az ujjára tintapacára emlékeztető feketeség ragadt.

– Ezek a fák biztosan megbetegedtek – mondta. Ennél jobb válasz hirtelen nem jutott eszébe. Újabb poénnal próbálkozott: – Még a végén mindegyiket haza kell küldenem az iskolából.

Christopher nem nevetett.

Bár még mindig benne jártak a délelőttben, Rachel bejelentette, hogy ebédszünetet tartanak.

– De túl korán van még az ebédhez – szólt a nagy, barna szemű lány.

– De nem San Franciscó-i idő szerint! – felelte Rachel.

Miközben visszaterelte a gyerekeket a főépületbe, azon kattogott, hogy vajon milyen magyarázatai lehetnek annak, aminek az imént tanúja volt. De egyik ötletének sem volt értelme. Rachel sosem látott még ilyesmit, és nem is olvasott hasonlóról. Ez nem a vámpírbogaraknak is nevezett mindenevő pikkelyrovarok műve volt, amelyek elrágták a banyánfákat, ha nem figyeltek rájuk. És nem is a Roundup nevű gyomirtóé, amelyet a Hilo-öbölig tizenkét hektáron elterülő park gondnokai túlságosan is lelkesen használtak. Rachel véleménye szerint a gyomirtók olyanok, mint az első randik: szükséges rossz.

Ez azonban valami más volt. Valami sötét dolog, talán még veszélyes is; egy megoldandó rejtély.

Amikor a gyerekek már az ebédlőben ültek, Rachel az irodájába rohant. Egyeztetett a főnökével, majd felhívta Ted Murray-t, egykori pasiját a Stanfordon, aki nem csupán Rachelt javasolta erre az állásra, hanem a lányt is meggyőzte arról, hogy vállalja el a munkát. Ted most már az Egyesült Államok Hadseregének Műszaki Hadtesténél dolgozott, a tartalékosoknál.

– Lehet, hogy helyzet van nálunk – kezdte Rachel.

– Helyzet? – csodálkozott Ted. – A mindenit, ti, tudósok jöttök mindig ezekkel a szakszavakkal!

Rachel elmagyarázta, mit látott, de saját magának is feltűnt, hogy túlságosan hadar, és izgalmában összegabalyodnak a szavai.

– Intézem – felelte Ted. – Amint lehet, kiküldök oda pár embert. És ne ess pánikba! Biztos vagyok benne, hogy jó oka van ennek a… helyzetnek.

– Ted, tudod, hogy nem vagyok ijedős.

– Nekem mondod? – nevetett föl Ted. – A saját káromon tanultam meg, hogy általában te szoktál másokat ijesztgetni.

Rachel letette a telefont, és tudta, hogy most tényleg megijedt. A legrosszabb félelme vált valóra: az, hogy nem tud valamit. Míg a gyerekek zajosan lapátolták az ebédet, ő felvette a futócipőjét, amelyet az asztala alatt tartott, és visszafutott a banyánligetig.

Mire odaért, még több fa feketedett meg, a folt pedig továbbterjedt a fák jellegzetes, göcsörtös, szürke ujjakhoz hasonló léggyökerein.

Óvatosan megtapintotta az egyik fát. Olyan volt, mintha forró tűzhelyhez ért volna. Meg kellett néznie az ujjhegyeit, hogy megbizonyosodjon róla, nem égette meg magát.

Ted azt ígérte, hogy küld néhány embert. Rachel visszarohant az ebédlőbe, és összeszedte a San Franciscó-i ötödikes csoportját. Nem kell, hogy bárki is pánikba essen. Egyelőre legalábbis.

Utolsó állomásuk egy miniatűr esőerdő volt, jó messze a banyánfáktól. Rachel úgy érezte, sosem fog véget érni a túra, de amikor végre befejezhette, így szólt:

– Remélem, egy nap mindannyian visszatértek ide!

– Ki tetszik hívni az orvost a beteg fákhoz? – kérdezte egy nádszálvékony kislány.

– Pontosan ezt fogom tenni – felelte Rachel.

Ezzel sarkon fordult, és újra a banyánfák felé kocogott. Úgy érezte, mintha felrobbant volna körülötte a nap – vagy a távolban meredező vulkánok egyike.

III.

Recsegő hang hallatszott a hangszóróból – Rachel Sherrill főnöke, Theo Nakamura volt az, aki felszólította a látogatókat, hogy azonnal hagyják el a botanikus kert területét.

– Ez nem gyakorlat – folytatta Theo. – Mindannyiunk biztonsága érdekében el kell hagyniuk a területet. Ez a park dolgozóira is vonatkozik. Kérem, mindenki azonnal hagyja el a parkot!

Másodperceken belül látogatók indultak meg Rachel irányába. Sokkal többen voltak a parkban, mint gondolta volna. Anyukák futva tolták maguk előtt a babakocsit. Gyerekek szaladtak a szüleiket lehagyva.

Egy biciklis tinédzser félrerántotta a kormányt, hogy el ne üssön egy kisfiút, majd felborult, káromkodva feltápászkodott, visszaült a biciklire, és tekert tovább.

Hirtelen mindenhol füst gomolygott.

– Lehet, hogy a vulkán az! – kiáltotta egy fiatal nő.

Rachel látta, hogy két katonai terepjáró áll meg a távolban, a banyánliget előtt. Újabb terepjáró húzott el mellette, amelyben Ted Murray ült a volán mögött. Rachel a nevét kiáltotta, de a férfi, aki valószínűleg meg sem hallotta a káoszban, nem fordult hátra.

Ted kocsija is megállt, és katonák ugrottak ki belőle. Ted arra utasította őket, hogy fogják körbe a facsoportot, és segítsék a látogatók távozását.

Rachel a fák felé futott. Újabb terepjáró hajtott el mellette, majd egy katona lépett eléje.

– Rossz irányba megy – szólt rá a katona.

– De én… maga nem érti – dadogta Rachel. – Azok ott, azok az én fáim.

– Ne mondjam még egyszer, hölgyem!

Rachel helikopterrotor hangját hallotta. Ahogy felnézett, észre is vette a felhők mögül, a két vulkánon túlról előbukkanó gépet. A helikopter leszállt, kinyílt az ajtaja. Vegyvédelmi ruhát viselő alakok szálltak ki belőle, a hátukon tartályt cipeltek, és Cold Fire feliratú oltókészülékeiket úgy emelték maguk elé, mintha fegyvert fognának a kezükben. A fák felé iramodtak.

Rachel fái felé.

A nő futni kezdett a vegyvédelmi ruhás alakok és a tűzfészek irányába.

Ugyanabban a pillanatban újabb csattanás hallatszott az égből, Rachel pedig ezúttal biztosan tudta, hogy nem vihar közeleg.

Könyörgök, csak ne ma, gondolta.

IV.

Másnap a hilói napilap, a Hawaii Tribune-Herald nem tett említést arról, hogy ki kellett üríteni a botanikus kertet. Ahogy a Honolulu Star-Advertiser sem írta meg. Vagy semelyik más, a szigeten megjelenő újság sem. A The New York Times sem számolt be róla.

Egyik helyi televízió-műsor sem hozta fel, hogy mi is történt előző nap a parkban. Nem került szóba a rádióban sem, ahol a műsorvezetők azon borultak ki, hogy az év első negyedében csökkent a hawaii turizmus.

A közösségi médiában említették néhányan, de nem sokan, és nem is kezdett terjedni a hír – talán azért, mert a szóban forgó hétfői napon nem volt hatalmas tömeg a Hilói Botanikus Kertben. Néhány Twitter-posztban arról számoltak be, hogy kisebb tűz keletkezett, amelyet gyomirtó okozott, de a gyors reagálásnak köszönhetően hamar eloltották. Páran azt is megemlítették, hogy távozás közben láttak egy helikoptert landolni a parkban.

Ebben nem is volt semmi meglepő. Hiszen ez Hilo, Hawaii pedig annak ellenére is a lazaságáról volt híres, hogy itt mindenki a vulkánok árnyékában élt, mindenki életére a folyamatos fenyegetettség árnya vetült, és aligha lehetett megállni, hogy az ember tekintetét magára ne vonzza a Mauna Loa és a Mauna Kea.

A park két napig zárva maradt.

Amikor újra kinyitottak, olyan volt, mintha mi sem történt volna.

KITÖRÉS

1.

Honolii Strand, Hilo, Hawaii

2025. április 24., csütörtök

A kitörésig hátralévő idő: 116 óra 12 perc 13 másodperc

– Dennis! – A parton John MacGregornak kiabálnia kellett, hogy a hullámok zaján át is meghallja őt a szörfös. – Mi lenne, ha nem fullban tolnád a kūkaét?

A gyerekek, akiket MacGregor edzett, hallották már ezt a szót korábban, és pontosan tudták, hogy nem dicséretképpen hangzik el. A kūkae hawaii nyelven azt jelentette, hogy „buggyant, dilis”, és amikor MacGregor használta, az bizony arra utalt, hogy valaki úgy viselkedik a vízben, mintha még életében nem állt volna deszkán. Vagy éppen azt, hogy hamarosan a deszka alatt fogja találni magát.

Mac harminchat éves, elismert szörfös volt, vagy legalábbis fiatalabb korában annak számított, még mielőtt a térde hangosan tiltakozni nem kezdett minden alkalommal, amikor leguggolt a deszkán. Jelenleg a sport iránti szenvedélyét ezeknek a tizennégy, tizenöt és tizenhat éves hilói gyerekeknek a trenírozásába csatornázta, akik közül a csapat fele mostanra már otthagyta az iskolát.

Hetente négy délután jöttek ki erre a partszakaszra, ami csupán három kilométernyire feküdt Hilo belvárosától, és néhány órára ők is részesei lehettek annak, amit a szigetlakók „képeslap Hawaii”-nak hívtak, és amit a legtöbben csak tévéműsorokból, filmekből vagy a kereskedelmi kamara prospektusaiból ismertek.

– Mit csináltam rosszul, Mac bá? – kérdezte a tizennégy éves Dennis, amikor kijött a vízből.

– Kezdjük azzal, hogy az nem is a te hullámod volt, hanem Meléé – felelte Mac.

Egy korallzátony mentén húzódó szabad partszakasz végében álltak. A helyi szörfösök jó partnak tartották Honoliit, különösen azért, mert az erős áramlatok miatt az úszók nem nagyon merészkedtek oda, így az egész part a gyerekeké lehetett.

Utoljára Lono került elő a vízből.

Lono Akani apa nélkül nőtt fel, anyja pedig szobaasszonyként dolgozott a Hilo Hawaiian Hotelben. A tizenhat éves fiú volt Mac kedvence. Olyan természetes tehetsége volt a sporthoz, amelyről Mac csak ábrándozhatott az ő korában.

Mac figyelte, ahogy Lono egy Thurso Surf deszkán guggol, amelyet ő maga vett a gyerekeknek. Még a partról is látta, hogy a fiú mosolyog. Biztos, hogy egy nap majd ez a fiú is megleli a félelmet az óceánban. Vagy a félelem találja meg őt. Erre azonban nem ma fog sor kerülni: Lono hibátlanul lovagolta meg a hullám belső ívét.

Lono kiúszott, hóna alá csapta a deszkáját, és odasétált a parton várakozó Machez.

– Köszönöm – mondta.

– Mit köszönsz?

– Hogy emlékeztetsz arra, hogy mindig figyeljem, amikor a hullámok sorozatban jönnek – felelte a fiú. – Ezért voltam türelmes, ya,[1] ahogy mindig mondod, és kivártam azt a hullámot, amelyiket akartam.

Mac meglapogatta a fiú vállát.

– Keiki maika‘i.

Jó fiú.

Ekkor hallották meg az égzengést. Érezték is, hogy megremeg a part a lábuk alatt, és mindketten megtántorodtak.

A fiú nem tudta, hogy felfelé vagy lefelé nézzen. De MacGregor megértette, mi történt: fel tudta ismerni a vulkáni rengéseket, amelyeket gyakran a gázkitörésekkel hoztak összefüggésbe. Felnézett a sziget fölötti égboltra. A gyerekek is ugyanezt tették. Erről Macnek eszébe jutott valami, amit az egyik tanára mondott még az egyetemen a vulkánokról és „a veszély szépségéről”.

Amikor a föld lecsendesedett, érezte, hogy rezegni kezd a telefon a zsebében. Felvette, Jenny Kimura pedig így szólt a vonal másik végén:

– Mac, hála az égnek, hogy felvetted!

Jenny tudta, hogy amikor Mac a szörföseit edzi, nem szereti, ha apró-cseprő munkahelyi dolgokkal zavarják. Viszont a sajtótájékoztató csak egy óra múlva kezdődik, így ha Jenny keresi, akkor biztosan nem valami apróságról van szó.

– Mi a baj, Jenny?

– Gázkitörés van – felelte a nő.

Nem, ez egyáltalán nem apróság.

– Hō‘o‘opa‘o‘opa[2] – szitkozódott Mac, mintha ő is a tizenéves srácok egyike lenne.

2.

Mac tekintete újra és újra a két csúcsra tévedt. A szigeten élők számára a két vulkán olyan volt, mint a mágnes.

– Hol? – kérdezte Jennyt, és érezte, hogy elszorul a mellkasa.

– A csúcsnál.

– Indulok – felelte. Bontotta a hívást, majd odakiáltott a szörfösöknek: – Bocs, fiúk, de tipliznem kell!

Dennis hangosan kurjongatni kezdett.

– Tiplizni? Mac bá, ezt a száján se ejtse ki többet.

– Jó, akkor húznom kell vissza dolgozni. Így már jobb? – kérdezte Mac.

– Rajah dat![3] – kiáltott vissza Dennis vigyorogva. – Termelni kell a GDP-t, tesó. – A fiúk időnként a szigeten beszélt pidzsin angolt használták, ez is a tinédzserkori pózolás része volt.

Mac visszaindult zöld furgonja felé, Lono pedig utánaszaladt. A fiú hátrafésülte vizes haját, a deszkát pedig még mindig a hóna alatt szorongatta. A tekintetéből komoly aggodalom sütött.

– Nem a Kīlauea volt az, ugye? – kérdezte Lono halkan, a sziget legkisebb vulkánjára utalva.

– Nem – felelte MacGregor. – Különben is, honnan tudsz erről, Lono?

– A Kīlauea rengései mindig gyorsak és reszketősek, ya? Mint a hullámok, egyik a másik után, aztán meg elhalnak. Ez most a nagy volt, ugye?

MacGregor bólintott.

– Az volt, az iménti rengés a nagyból jött.

Lono közelebb hajolt, és halkan beszélt, bár senki nem volt a közelükben, aki meghallhatta volna:

– Ki fog törni, Mac?

MacGregor a kocsiajtó után nyúlt, amelyen egy fehér kör volt látható, benne a HVO rövidítés, valamint az, amit ezek a betűk jelöltek: Hawaiian Volcano Observatory, azaz Hawaii Vulkánmegfigyelő Központ. De aztán megállt. Lono még aggodalmasabb képpel nézett fel rá, mint előtte, és rettentően igyekezett leplezni, mennyire meg van ijedve. Így folytatta:

– Nekem elmondhatod, ha kitörés várható.

Mac semmi olyasmit nem akart mondani, ami még jobban megrémisztené a fiút, de hazudni sem akart neki.

– Gyere velem a sajtótájékoztatóra! – felelte erőltetett mosollyal. – Még az is lehet, hogy tanulsz valamit.

– Tőled mindig tanulok, Mac – felelte Lono.

Mac az összes gyerek közül Lonót biztatta a legerőteljesebben, hogy jöjjön gyakornoknak a központba, mivel már a kezdetektől felismerte, hogy átlagos iskolai eredményei ellenére is mennyire intelligens a srác. Lono mindig Mac elismerését szerette volna kivívni, amit a saját apjától – aki elhagyta őt és az anyját – soha nem kapott meg. Ezért is olvasott és tudott olyan sokat a vulkánokról.

Most visszanézett a többi fiúra, és megrázta a fejét.

– Á, inkább nem. Majd hívj fel később, és mondd el, hogy mi volt! Holnap jössz?

– Még nem tudom biztosan.

– Gáz a helyzet, ugye? – kérdezte Lono. – Látom, hogy aggódsz, még ha nem is mondod.

– Ha itt lakik az ember, akkor mindig aggódik a nagy vulkán miatt – felelte Mac –, akár ez a munkája, akár nem.

MacGregor beszállt a furgonba, beindította a motort, és elindult a hegyek felé. Eközben mindazokon a dolgokon gondolkodott, amiket nem mondott el Lono Akaninak, elsősorban azt, hogy ő maga mennyire aggódik – és nem is ok nélkül. A Mauna Loa néhány napon belül ki fog törni, méghozzá egy évszázada nem látott erővel, ő pedig a Hawaii Vulkánmegfigyelő Központ vezető geológusaként épp ezt készül bejelenteni a sajtónak. Mindig is tudta, hogy egyszer eljön majd ez a nap, és valószínűleg nem is soká. Most pedig elérkezett.

Mac beletaposott a gázba.

3.

Merrie Monarch Fesztivál, Hilo, Hawaii

A hilói Edith Kanaka‘ole Stadion bordázott mennyezete alatt olyan hangosan döngették a tahiti dobokat, hogy a háromezer fős közönség a székeken érezte a rezgéseket. A műsorvezető elkiáltotta a hagyományos üdvözlést:

– Hookipa i nā malihini, hanohano wāhine e kāne, tisztelt hölgyeim és uraim, kérem, fogadják szeretettel az első hālaust. A csoport Wailukuból érkezett… Tawaaa Nuuuuui! Hatalmas tapsot nekik!

A közönség tapsviharban tört ki, miközben az első női csoport táncolva felvonult a színpadra.

Ez volt az egyhetes Merrie Monarch Fesztivál Hula Kahiko nevű eseménye, a Hawaii-szigeteken rendezett legfontosabb hulabajnokság, amely jelentősen hozzájárul Hilo helyi gazdaságához.

Henry „Tako” Takayama, a hilói polgári védelem tagbaszakadt vezetője hátul állt a ceremónia közben a tőle megszokott hawaii mintás ingben. Arcán szívélyes mosollyal kezet rázott mindenkivel, és üdvözölte a versenyzőket, akik a Nagy-sziget minden részéről, valamint más szigetekről érkeztek azért, hogy az évente megrendezett előadáson bemutassák a hagyományos stílusú táncaikat. Habár Tako nem választás útján nyerte el az állását, mégis olyan hatást keltett, mintha egyfolytában kampányolna valamiért.

Derűs modora jó szolgálatot tett neki az elmúlt harminc évben, amíg a polgári védelem főnökeként tevékenykedett. Ez alatt az idő alatt számos krízis alkalmával segített a közösségnek – többek közt egy cunami során, amely elsodort egy, a parton táborozó cserkészcsapatot; a 2014-es és 2018-as pusztító hurrikánok idején, amikor a Mauna Loából és a Kīlaueából kiömlő láva utakat zárt le és házakat pusztított el; vagy a Kīlauea 2021-es kitörése idején, amikor egy kráterben lávató alakult ki.

Nem sok embernek volt azonban lehetősége megpillantani a mosoly mögött rejlő kemény, harcias személyiséget. Tako ambiciózus közalkalmazott volt, akár még könyörtelen is, aki jól tudott könyökölni, és keményen védelmezte a pozícióját. Ha valaki – legyen szó politikusokról vagy akárki másról – valamit el akart intézni Hawaii keleti részén, Takóval kellett lerendeznie a dolgot. Őt nem lehetett megkerülni.

Tako épp Ellen Kulani szenátorral beszélgetett a stadionban, és azonnal megérezte a rezgést. Ahogy Ellen is. A szenátor Takóra pillantott, és mondani készült valamit, de a férfi egy vigyor és egy kézlegyintés kíséretében elhessegette a megjegyzését.

– Semmiség az egész – mondta.

De a rezgések folytatódtak, és halk morajlás futott végig a tömegen. A rendezvény résztvevői közül sokan más szigetekről érkeztek, és nem voltak hozzászokva a hilói rengésekhez, különösen ahhoz nem, hogy egymás után három is jöjjön. A dobolás abbamaradt. A táncosok leengedték a karjukat.

Tako számított rá, hogy földrengés történik majd a fesztivál ideje alatt. Egy héttel korábban MacGregorral ebédelt, aki a vulkánmegfigyelő központ idegen, haole vezetője volt. MacGregor az Ohana Grillbe vitte, ami egészen jó helynek számított, és elmondta, hogy nagy kitörés közeleg a Mauna Loából, 2022 óta az első.

– Nagyobb lesz, mint az 1984-es – mondta MacGregor. – Lehet, hogy a legnagyobb, ami az elmúlt száz évben történt.

– Figyelek – felelte Tako.

– A HVO folyamatosan szemlézi a szeizmikus adatokat – részletezte MacGregor. – A legutóbbiakon megnövekedett aktivitás látható, többek közt nagy mennyiségű magma áramlik a vulkánba.

Tako feladata lett, hogy sajtótájékoztatót hívjon össze, amit meg is tett – erre kerül sor a mai napon. Mindezt azonban vonakodva tette. Úgy vélte, hogy ha a vulkán északi oldalán történne kitörés, az a városban fikarcnyit sem számítana senkinek. Egy darabig szebb lesz majd a naplemente, aztán az élet megy tovább, és a világban megint minden rendben lesz.

Tako azonban óvatos volt, aki minden lehetőséget számba vett, legelőször is azokat, amelyek őt is érintették. Nem akarta, hogy a kitörés meglepetésként érje a szigetet, vagy hogy bárki azt gondolja, ő nem volt erre felkészülve.

Végül, gyakorlatias ember lévén, megtalálta a módját, hogy az előnyére fordítsa ezt a helyzetet. Elintézett néhány telefonhívást.

Most azonban itt állt ennek a szerencsétlen szituációnak a kellős közepén a stadionban – a dobok elnémultak, a tánc abbamaradt, a közönség nyugtalankodott. Tako Billy Malaki, a ceremóniamester felé biccentett, aki a színpad szélén állt. Már közölte is vele, hogy mit csináljon.

Billy megragadta a mikrofont, és hahotázva így szólt:

– Heya – üdvözölte a közönséget –, még maga Madame Pele is áldását adja a fesztiválunkra! Ő is beszáll a hulába! Érzi ő a ritmust, ya!

A közönség felnevetett, és tapsvihar tört ki. Ügyes húzás volt megemlíteni a vulkánok hawaii istennőjét. A remegés alábbhagyott, Tako megnyugodott, és mosolyogva fordult vissza Ellen Kulanihoz.

– Nos – kezdte –, hol is tartottunk?

Úgy viselkedett, mintha az ő parancsára maradt volna abba a remegés, mintha még maga a természet is engedelmeskedne Henry Takayamának.

4.

Hawaii Vulkánmegfigyelő Központ, Hawaii

A kitörésig hátralévő idő: 114 óra

A férfimosdóban MacGregor a mosdókagyló fölé hajolt, begombolta kék munkahelyi ingének gallérját, megigazította a nyakkendője csomóját, és ujjaival végigszántott a haján. Aztán néhány lépést hátrált, és megnézte magát a tükörben. Csüggedt arc bámult vissza rá. Megpróbált mosolyogni, de erőltetettnek tűnt. Felsóhajtott. A sajtótájékoztatókat még azoknál a megbeszéléseknél is jobban utálta, amelyeken a központ költségvetését kellett megvitatni.

Amikor kilépett a mosdóból, Jenny Kimura már várt rá.

– Készen állunk, Mac.

– Mindenki itt van?

– A honolului stáb épp most érkezett meg.

Jenny, a központ laboratóriumának tudományos vezetője harminckét éves volt. Honoluluban született, a Yale-en szerzett diplomát föld- és bolygótudományokból, emellett pedig igen művelt és vonzó nő volt. Rendkívül vonzó, gondolta MacGregor. Általában Jenny tartotta a sajtótájékoztatókat, de a mostanit egyszerűen nem volt hajlandó bevállalni.

– Nekem ez Mac-dolognak tűnik – érvelt korábban.

– Fizetek neked, ha Jenny-dolgot csinálsz belőle.

– Neked arra nem futná – felelte Jenny.

Ezért kényszerült most MacGregor a nyakkendője csomóját babrálni.

– Mit gondolsz? – kérdezte kollégáját.

– Azt, hogy úgy festesz, mint akit hamarosan villamosszékbe ültetnek.

– Ennyire szörnyű a helyzet?

– Még szörnyűbb.

– Nyominak tűnök a nyakkendőtől? Lehet, hogy le kéne vennem.

– Jól nézel ki – felelte Jenny. – Csak mosolyogj!

– Na, ahhoz neked kell fizetned.

Jenny felnevetett, finoman megfogta Mac könyökét, és az öltöző felé terelte. Elhaladtak többsornyi öltözőszekrény, valamint egy sor zöld hőálló overall mellett, amelyek a falra erősített fogasokról lógtak, és mindegyiken szerepelt egy név.

– Szorít a cipő – panaszolta Mac. Fényesre polírozott, barna félcipő volt rajta, amelyet aznap reggel dobott be a csomagtartóba. Ráadásul még csikorgott is járás közben, igazi cipőbolti hangot adott.

– Nagyon akamai vagy egy kama‘āinához képest – mondta Jenny. Olyan, akinek vág az esze, és képben van a dolgokkal kapcsolatban, annak ellenére, hogy nem őslakos hawaii. – Kitettem neked a nagy térképet egy állványra – folytatta, újra teljesen professzionális modorban. – Be vannak jelölve rajta a riftzónák.[4] A térképet leegyszerűsítettük, hogy a tévében is tisztán látszódjon.

– Oké.

– Akarod használni a szeizmikus adatokat?

– Készen vannak?

– Nem, de egy pillanat alatt meg tudom őket szerezni. Az elmúlt három hónapból vagy a teljes elmúlt évre visszamenőleg?

– Az elmúlt évre vonatkozó világosabb lesz.

– Oké. És a műholdas képek kellenek?

– Csak a MODIS.[5]

– Az már rajta van a plakáton.

Kiértek az öltözőből, végigmentek egy előcsarnokon, majd le egy folyosón. Mac az ablakból látta a Hawaii Vulkánmegfigyelő Központ többi épületét, amelyeket lemezpallók kötöttek össze. A HVO a Kīlauea sáncvulkán peremén épült, és bár most már nem folyt több láva a kráterben, még így is mindig rengeteg turista sétálgatott körülötte, akik az alattuk lévő résekre mutogattak, amelyeken át a gőz távozott.

A parkolóban számos tévés furgon állt, a legtöbbjük fehér, a tetejükre pedig műholdvevőket erősítettek. Mac felsóhajtott. És nem a boldogságtól.

– Minden rendben lesz – mondta Jenny. – Csak ne felejts el mosolyogni! Nagyon kedves a mosolyod.

– Ki mondta?

– Én mondom, szépfiú.

– Te most flörtölsz velem?

Jenny elmosolyodott.

– Ha attól jobban érzed magad.

Keresztülmentek az adatfeldolgozó termen, ahol számítógépes technikusok görnyedtek a billentyűzet fölé. Mac felnézett a mennyezetre erősített monitorokra, amelyek a vulkán különböző részeit mutatták. A Mauna Loa csúcskráteréből valóban szivárgott a gőz, ami bizonyította, hogy Macnek igaza volt, nem feleslegesen keltette a pánikot – a kitörésig tényleg csak napok voltak hátra. Úgy érezte, mintha a visszaszámlálás máris megkezdődött volna.

Miközben áthaladtak a termen, többen is sok szerencsét kívántak neki. Rick Ozaki hangja kiemelkedett a többi közül:

– Jó a cipőd, ya!

Erre már Macnek is sikerült kipréselnie magából egy igazi mosolyt: a háta mögé dugta a kezét, és feltartott középső ujjal bemutatott a barátjának.

Újabb ajtón haladtak át, majd lementek a központi csarnok felé. A helyiség túlsó végében Mac már látta a pódiumot és az állványra helyezett térképet. Hallotta a várakozó újságírók mormogását.

– Hányan vannak? – kérdezte Mac, mielőtt beléptek volna.

– Mindenki, akire számítottunk – felelte Jenny. – Most menj, és légy a legjobb önmagad!

– Nekem nincs legjobb önmagam – morogta Mac.

Jenny oldalra húzódott, Mac pedig előrelépett, és érezte, hogy a teremben minden tekintet ráirányul.

Tako Takayama azt mondta, hogy amikor 1935 decemberében kitört a Mauna Loa, George Patton, az Egyesült Államok légierejének akkori alezredese részt vett abban az akcióban, amellyel megpróbálták elterelni a lávafolyam útját. Ebben a pillanatban Mac úgy érezte, hogy felé is valami hasonló hő áramlik.

Na igen, gondolta, ez vagyok én, vén tökös MacGregor.[6]

5.

Mac jól ismerte saját magát, és tisztában volt azzal, hogy mik az erősségei. A nyilvános megszólalás nem tartozott ezek közé. Megköszörülte a torkát, és idegesen megkocogtatta a mikrofont.

– Üdvözlöm önöket. John MacGregor vagyok, én vezetem a Hawaii Vulkánmegfigyelő Központot. Köszönöm, hogy ma eljöttek hozzánk. – A térképhez fordult. – Ahogy önök is tudják, a központ hat vulkánt kísér figyelemmel: a Kama‘ehuakanaloa tenger alatti vulkánt, amelyet korábban Lō‘ihinek neveztek; a Haleakalāt Mauin; és még négyet Hawaii szigetén, amelyek között két aktív vulkán is található. Az egyik a Kīlauea, egy viszonylag kis vulkán, amely az elmúlt negyven év során folyamatosan aktív volt, a másik pedig a Mauna Loa, a világ legnagyobb vulkánja, amely 2022-ben ugyan kitört, de 1984 óta igazán nagy kitörésre nem volt példa.

A térképen a Kīlaueát egy kis kráter jelezte a laboratórium épülete mellett. A Mauna Loa hatalmas kupolának tűnt, vonulatai a sziget felét elfoglalták.

Mac mély lélegzetet vett, majd kifújta. A mikrofon továbbította a hangot.

– A mai napon – kezdte újra – be kell jelentenem, hogy a Mauna Loa hamarosan újra ki fog törni.

A fotósok vakui úgy villogtak, mintha villámlott volna a teremben. Mac pislogva igyekezett eltüntetni a fehér foltokat a szeme elől; újra megköszörülte a torkát, és folytatta. Valószínűleg csak képzelődött arról, hogy a tévések világítása hirtelen vakítóbb lett.

– Meglehetősen nagy kitörésre számítunk – mondta –, és úgy gondoljuk, hogy a következő két hét során fog bekövetkezni, de akár ennél sokkal hamarabb is megtörténhet.

Felemelte a kezét, hogy csillapítólag hasson a közönség soraiban hirtelen megemelkedett zajszintre, és Jenny felé fordult, aki a balján épp egy állványra helyezte ki a szeizmikus adatokat. A kép, amely a szigeten történt földrengések epicentrumait ábrázolta az elmúlt egy évből, sötét csoportosulásokat mutatott a csúcs közelében.

– Az általunk begyűjtött és elemzett adatok arra utalnak, hogy a kitörésre minden valószínűség szerint a csúcskalderánál lehet számítani – folytatta Mac –, ami azt jelenti, hogy Hilo városára ez nem lesz hatással. Most pedig szívesen válaszolok az esetleges kérdésekre.

Kezek lendültek a magasba. Mac eddig nem tartott sok sajtótájékoztatót, de azért ismerte a dörgést, és tudta, hogy mindig a helyi híradósokat illetik meg az első kérdések. Marsha Keilanira mutatott, a hilói KHON riporterére.

– Mac, azt mondtad, hogy „meglehetősen nagy kitörésre” számítotok. Pontosan milyen nagyról beszélünk? – Marsha elmosolyodott. – Csak úgy mellékesen.

– Arra számítunk, hogy legalább akkora lesz, mint az 1984-es kitörés, amely során félmilliárd köbméter láva került a felszínre, és három hét alatt negyvenkét négyzetkilométert borított be – felelte Mac. – Sőt, a mostani kitörés még sokkal nagyobb is lehet, talán akkora, mint az 1950-es volt. Jelen pillanatban ezt még nem tudjuk.

– De az időpontról nyilvánvalóan van valamiféle elképzelésetek, különben nem lennénk itt – folytatta Marsha. – Tehát akkor most tényleg két hétről beszélünk? Vagy sokkal hamarabb is jöhet?

– Hamarabb is bekövetkezhet, igen. Jelenleg még vizsgáljuk az adatokat, de a kitörés pontos idejét nem lehet előre megjósolni. Egyszerűen nem vagyunk benne biztosak – vonta meg a vállát Mac.

A következő kérdés Keo Hokulanitól, a Honolulu Star-Advertiser újságírójától érkezett.

– Dr. MacGregor, ön mintha nem akarna egyenes választ adni. Önöknek itt nagyon kifinomult műszereik vannak. Szerintem pontosan tudják, mikor és mekkora lesz a kitörés, nem? – Keo ezt azért vetette fel, mert néhány hónappal korábban részt vett a HVO bejárásán. Látta a legújabb számítógépeket és előrejelzéseket, és tudta, hogy miről beszél.

– Ahogy ön is tudja, Keo, a Mauna Loa az egyik legtöbbet tanulmányozott vulkán a világon. Rengeteg dőlésmérőt és szeizmométert telepítettünk rá, hőkamerás drónokat reptetünk fölötte, harminchat frekvenciáról veszünk műholdas adatokat, ezenkívül radart, valamint a látható és az infravörös fényt érzékelő szenzorokat is használunk. – Mac ismét megvonta a vállát, és elvigyorodott. – Mindent egybevetve azonban, ja, nem akarok egyenes választ adni. – Mindenki felnevetett. – A vulkánok egy kicsit – vagy nagyon is – olyanok, mint a vadállatok. Nehéz és veszélyes előre megjósolni, hogyan fognak viselkedni.

Wendy Watanabe, az egyik honolului tévécsatorna riportere tette fel a kezét.

– Az 1984-es kitöréskor – kezdte – a láva elég közel jött Hilóhoz, az emberek pedig fenyegetve érezték magukat. Ön azonban azt mondja, hogy Hilo most nincs veszélyben?

– Így van – felelte Mac. – A ’84-es láva hat és fél kilométerre megközelítette Hilót, de a fő lávafolyamok kelet felé folytak. Ahogy már mondtam, ezúttal arra számítunk, hogy a láva nagy része a Hilóval ellentétes irányba fog folyni. – Mac megfordult, a térképre mutatott, és kicsit úgy érezte magát, mint egy időjós a helyi tévében. – Ez azt jelenti, hogy az északi lejtőn fog lefolyni a sziget középpontja felé, a Mauna Loa és a Mauna Kea közötti nyergen át. Ez egy hatalmas és szerencsére lakatlan terület. A Mauna Kea Természettudományi Rezervátumnak számos megfigyelőállása van 3600 méter magasan, a hadsereg pedig egy nagy kiképzőhelyet tart fenn 1800 méter magasan, de ennyi az egész. Úgyhogy szeretném ismételten hangsúlyozni: ez a kitörés nem jelent veszélyt a hilói lakosság számára.

Wendy Watanabe újra feltette a kezét.

– Mikor fogja a HVO felemelni a vulkáni készültségi szintet?

– Amíg a Mauna Loa a megemelkedett nyugtalanság állapotában marad, addig a készültségi szint továbbra is figyelmeztetés, azaz sárga – felelte MacGregor. – Mi ezután is az északkeleti riftzónára koncentrálunk.

Egy számára ismeretlen riporter kért szót.

– A Mauna Kea is ki fog törni?

– Nem. A Mauna Kea szunnyadó állapotban van. Nagyjából négyezer éve tört ki utoljára. Ahogy önök is tudják, Hawaii szigetén öt vulkán található, de ezek közül jelenleg csak kettő aktív.

A Mac mellett álló Jenny megkönnyebbülten felsóhajtott és elmosolyodott. A sajtótájékoztató a reményeinek megfelelően alakult. Az újságírók nem próbáltak mindenáron szenzációt csinálni az ügyből, és úgy tűnt, Mac is komfortosan érzi magát, biztos magában és a rendelkezésre álló információkban. Erőlködés nélkül beszélt, és ügyesen átlépett azokon a dolgokon, amelyekbe nem akartak most belemenni. Jenny úgy vélte, hogy a kitörés méretére vonatkozó kérdéseket Mac különösen jól kezelte. A témánál maradt, és nem kezdett el valami mellékes dologról beszélni, ami időnként előfordult vele. Jenny ismerte a főnöke hajlamait. Mielőtt Hawaiira jött volna, John MacGregor az Egyesült Államok Földtani Intézetében volt tanácsadó, ebben a minőségében pedig állandóan a világot járta: mindig oda küldték, ahol éppen kitörés volt várható. Már diákkorától jelen volt minden híres kitörésnél. Ott volt az Eyjafjallajökullnél és a Merapinál 2010-ben, a Puyehue-Cordón Caulle-nál 2011-ben, az Anak Krakataunál 2018-ban és a Hunga Tonga-Hunga Ha‘apainál 2022-ben. És látott már nagyon durva dolgokat. Mindezt pedig azért, mert, ahogy ő fogalmazott: „Az emberek túl sokáig vártak, amíg már túl késő lett.”

MacGregorból ezek a tapasztalatok azt hozták ki, hogy őszinte volt, nem kertelt, és az azonnali cselekvést részesítette előnyben, valamint hajlott arra, hogy a legrosszabb eshetőségekre tervezzen. Óvatos tudós volt, azonban gyors és döntésképes vezető, aki általában először lépett, és csak utána aggódott a következmények miatt. Ennyire biztos volt magában.

Macet rendkívül nagyra tartották a HVO-nál, de időnként Jennynek kellett feltakarítani a hirtelen döntései után maradt romokat. Már össze sem tudta számolni, hányszor kellett azt mondania, hogy „Fú, hát…”, miután meghallotta Mac egy-egy spontán ötletét.

De azt senki sem állíthatta, hogy Mac ne lett volna nagylelkű, vagy ne törődött volna másokkal. Neki magának is zűrös gyerekkora volt, épp ezért tanította szörfölni a helyi zűrös gyerekeket. Miközben a fiúkat edzette, némelyiket arra próbálta motiválni, hogy tanuljon jobban, mást pedig arra, hogy ne hagyja ott az iskolát, pár srácot még a HVO gyakornoki programjába is bejuttatott. És mindig figyelemmel kísérte a karrierjüket, ha a HVO után különböző egyetemekre kerültek.

És aztán ott volt még a páratlan tapasztalata is. A HVO-nál mindenki más csak felvételről látta ezeket a híres kitöréseket. MacGregor ott volt a helyszínen. Ha most ilyen gyorsan és határozottan lépett fel, akkor megvolt rá a maga oka. Ő már megtapasztalta ezt. Tudta, milyen.

Azt is tudta, hogy ne magyarázza el részletesen, hogy a HVO az évszázad legnagyobb kitörését követi figyelemmel – ezzel csak pánikot keltett volna, függetlenül attól, hogy a vulkán melyik oldala készült felrobbanni.

Volt még egy dolog, amit Mac és Jenny is tudott, a média viszont nem.

John MacGregor úgy hazudott, mint a vízfolyás.

Pontosan tudta, mikor lesz a kitörés, és bizony nem volt addig hátra két hét. Még egy sem.

Öt nap.

És már annyi sem.

6.

A sajtótájékoztató a végéhez közeledett.

Ahogy telt az idő, MacGregor egyre nyugodtabbnak érezte magát annak tudatában, hogy több információt is adott a médiának, mint amire szükségük volt. Elmagyarázta, hogy a Hawaii-szigetek egy forróponton helyezkedtek el, amelyet egy köpenycsóva hozott létre: egy lyuk az óceán padlóján, amelyen időnként magma áramlott ki. A magma emelkedés közben lehűlt, és lávakupolát formázott, amely lassan nőtt, míg sziget formájában az óceán felszínére nem tört. Ahogy az egyes szigetek felépültek, a Csendes-óceáni-lemez északi és nyugati irányba mozgatta őket, a forrópont pedig hátramaradt, és megkezdődött egy új sziget kialakulása.

A forrópont egy szigetláncot hozott létre a Csendes-óceán közepe táján. A Hawaii-szigetek csupán a lánc végét jelentették. Amint megszűnt a vulkanikus tevékenység, a szigetek lassan erodálódni kezdtek, és csökkent a méretük. A Hawaii-szigetek közül Ni‘ihau és Kaua‘i voltak a legidősebbek és a legkisebbek, azután jött O‘ahu, Maui és Hawaii.

MacGregor mostanra elérte személyes komfortzónáját. Az előtte ülő emberek talán nem érezték, hogy biztos talajon állnak a rengések után, ő azonban nagyon is biztos volt magában.

– Földtani terminussal élve – mondta – Hawaii szigete vadonatúj: azon néhány földterület egyike bolygónkon, amely fiatalabb, mint maga az emberiség. Hárommillió évvel ezelőtt, amikor a kis emberszabásúak elkezdtek felegyenesedni az afrikai síkságokon, Hawaii szigete még nem létezett. Csupán egymillió évvel ezelőtt, amikor a Homo habilis, a korai előemberek leszármazottja egyszerű szállásokon élt, és elkezdett kőeszközöket használni, a Hawaii-tenger forrni kezdett, így kiderült, hogy a tenger alatt vulkánok rejtőznek. Azóta öt különböző vulkánból elegendő láva ömlött ki ahhoz, hogy létrejöjjön egy sziget az óceán felszínén.

MacGregor elhallgatott, és a közönségre nézett. Ő maga is tudta, hogy mondandójának jó része elég sűrű, de még figyeltek rá, bár valószínűleg már nem sokáig. Folytatta:

– Hawaii szigetén az öt vulkán kitörési mintázata ugyanolyan, mint a teljes szigetláncon. Az öt vulkán közül a legészakabbra fekvő Kohala már kihunyt, és meglehetősen le is kopott. 460 000 éve tört ki utoljára. Tőle délebbre a Mauna Kea fekszik, amely már 4500 éve nem tört ki. A harmadik a sorban a Hualālai, melynek utolsó kitörésére több mint 200 éve került sor, amikor még Jefferson volt az Egyesült Államok elnöke. – Mac azt már nem mondta el a sajtónak, hogy a Hualālai volt a negyedik legveszélyesebb vulkán Amerikában. A Konára látogató turistáknak ezt nem kellett hallaniuk. – Aztán következett a két aktív vulkán, a Mauna Loa és a Kīlauea. És végül – magyarázta – ötven kilométernyire délre fekszik a Kama‘ehuakanaloa nevet viselő vulkán, amelyet korábban Lō‘ihinak hívtak. Ez épp egy új szigetet építget, alig másfél kilométernyire a víz alatt. – MacGregor elvigyorodott. – Pénteken dolgozatot írunk ebből – mondta, majd az órájára pillantott. – Van még valami?

Már nagyon szabadult volna, de megtanulta, hogy nem hagyhatja abba, ha van még kéz a levegőben.

– Mennyi az esélye annak, hogy heves kitörésre kell számítanunk? – kérdezte egy idősebb férfi újságíró.

– Nagyon csekély. Az utolsó robbanásos kitörésre még a történelem előtti időkben került sor.

– Mennyi az esélye annak, hogy a láva Hilóra fog ömleni?

– Semennyi.

– Nem fordult már elő a múltban, hogy a láva elért Hilóig?

– De igen, viszont az több ezer évvel ezelőtt történt. Hilo városa valójában régi lávalerakódásokra épült.

– Ha a láva Hilo irányába folyna, mit lehet tenni annak érdekében, hogy megállítsuk? – kérdezte az idősebb riporter, nem engedve el Macet.

– Nem gondoljuk, hogy arra fog folyni. Úgy véljük, hogy a Mauna Kea irányába tart majd.

– Igen, azt értem. De meg lehet állítani a lávafolyamot?

MacGregor tétovázott. Nagyon szeretett volna úgy leszállni a színpadról, hogy nem ijeszti meg a sajtót, de a kérdés jogos volt, és őszinte választ érdemelt.

– Eddig még senkinek nem sikerült megállítania – felelte. – A múltban a hawaiiak próbálkoztak bombázással, hogy eltereljék az áramlást, buldózerrel árkokat ástak, és tengervizet is permeteztek a lávára, hogy lehűtsék és más irányba vezessék. Egyik taktika sem működött.

Jennyre pillantott, aki szinte futva jött a színpadhoz, és azt kérdezte:

– Van valamilyen konkrét kérdés a közelgő kitöréssel kapcsolatban? – Végignézett a közönségen. – Nincs? Akkor köszönjük szépen, dr. MacGregor, és köszönöm önöknek is, hogy eljöttek. Ha bármilyen más kérdésük van, nyugodtan keressenek bennünket. A számunk ott van a sajtóközleményen. – Jenny felemelte a kezét, miközben az újságírók mozgolódni kezdtek. – Van néhány bejelentenivalóm a tévéseknek. Amint elkezdődik a kitörés, vágóképekre és légi felvételekre lesz szükségük. Elmondom, hogyan fog ez működni. Ha nagy kitörés lesz, akkor nem engedélyezzük a légi felvételeket, mert a vulkáni hamu leállítja a repülőgépek motorját. Napi három helikopterjáratot azonban indítunk majd, és átadjuk önöknek a videókat. A földi felvételek készítése a kitörés ideje alatt is engedélyezett, amíg a kijelölt biztonságos pontokról filmeznek. Ha máshonnan akarnak felvételeket készíteni, akkor magukkal küldünk egy geológust. Egyedül ne induljanak el! És azt se vegyék adottnak, hogy majd elmehetnek ugyanoda, ahová az előző napon is mentek, mert a viszonyok óránként változnak. Kérem, vegyék komolyan ezeket a szabályokat, mert a múltban minden egyes kitörésnél előfordult, hogy a sajtó képviselői közül meghalt valaki, és ezúttal szeretnénk ezt elkerülni.

MacGregor nézte, ahogy a riporterek és operatőrök a színpad széléhez jöttek, és összegyűltek Jenny előtt. Neki sikerült észrevétlenül kisurrannia.

Menet közben lerángatta a nyakkendőjét.

7.

Az adatfeldolgozó teremben MacGregort síri csend fogadta; olyan volt, mintha mindenki összehangoltan azon igyekezett volna, hogy ne vegyen róla tudomást.

Kenny Wong, a vezető programozó épp nagyban gépelt, és nem nézett fel. Rick Ozaki, a szeizmológus azzal volt elfoglalva, hogy adatokat nagyítson ki a képernyőjén. Pia Wilson, aki a készültségi szintek ellenőrzéséért volt felelős, az egyik monitorja hátoldalát bütykölte. MacGregor egy pillanatig csak állt ott, és várt. Vastapsra azért nem számított, de arra se, hogy a billentyűk kopácsolásán kívül semmi más se fogadja.

Odalépett Wonghoz, leült, félretolta a férfi chipseszacskóját és kóláját, az asztalra könyökölt, majd így szólt:

– Mi van?

– Semmi. – Kenny megrázta a fejét, és gépelt tovább.

– Valami csak van.

– Nincs.

– Kenny…

Kenny szúrós szemmel nézett fel rá.

– Oké, van valami, Mac. Miért nem mondtad el nekik?

– Mit kellett volna elmondanom nekik?

– Hogy ez lesz az elmúlt száz év legnagyobb kitörése.

– Jaj, hagyjad már, tudod, hogy ezt megbeszéltük – mondta MacGregor. – Ezek újságírók, és mindketten tudjuk, hogy felfújnák az egészet; ők lennének azok, akik kitörnek. Én meg nem akarok ilyen jóslatokba bocsátkozni, ha utána nem lesz igazam.

– De tudod, hogy igaz lesz – felelte Kenny. Sértett volt és dühös, és meg sem próbált finomítani a főnökéhez intézett szavain. – Nem létezik, hogy ne legyen igaz. A számítógépes modellek az elmúlt harminchét hétben következetesen ugyanazt mutatták. Ne csináld már, Mac! Harminchét rohadt hétig. Az hosszabb, mint a baseballszezon.

– Kenny – kezdte MacGregor –, 2004-ben a HVO vezetője előre jelezte a Mauna Loa kitörését, ami aztán meg sem történt. Nem gondolod, hogy neki is égre-földre esküdöztek a programozói, hogy biztosan meg fog történni?

– Honnan tudhatnám? – replikázott Kenny. – Akkor még meg sem születtem.

– Jaj, dehogynem – javította ki Mac. – És ne drámázz már annyit!

A vezető programozójuk huszonhárom éves volt. Zseniális, de gyakran gyerekes srác, aki hajlamos volt megsértődni, különösen akkor, ha előző éjszaka végig fenn maradt. Ami általában így is történt.

Rick átszólt a helyiség túlsó végéből:

– Mac, ezt látnod kell.

A szeizmológus – harmincéves, szakállas, nagydarab férfi farmerben és fekete Hirano Store pólóban – nem volt kifejezetten gyors mozgású, és mindig nagyon megfontoltan viselkedett; épp az ellenkezője volt a forrófejű Kenny Wongnak. Rick feljebb tolta a szemüvegét az orrán, amikor MacGregor odalépett hozzá.

– Mid van?

– Ez az elmúlt hónap szeizmikus eseményeinek összefoglalója, amelyből kiszűrtük a nem releváns zajt. – A képernyőn kanyargó vonalak sűrű mintája jelent meg, azaz az adatok, amelyeket a szigeten elhelyezett szeizmométerek sugároztak.

– És? – vont vállat MacGregor. – Ezek tipikus rengésrajok, Rick. Magas frekvencia, alacsony amplitúdó, hosszú időtartam. Mostanában állandóan ilyenek vannak. Mi ebben olyan érdekes?

– Lefuttattam egy másodrendű analízist – kezdte Rick, és közben buzgón pötyögött. – A hipocentrumok a kaldera és az északi lejtő körül csoportosulnak. Az adatok tökéletesen illeszkednek a modellhez. De komolyan tökéletesen. Úgyhogy van itt egy lehetőség, amiről beszélnünk kéne…

Ricket azonban félbeszakította valami hangos dübörgés, ami egyre csak fokozódott, olyannyira, hogy beleremegett a laboratórium padlója és az üveg is. Egy helikopter jelent meg az ablakban, ijesztően közel és alacsonyan, majd elsuhant mellettük, és lecsapott a kalderára.

– Jézus isten! – kiáltotta Kenny, miközben az ablakhoz rohant, hogy jobban meg tudja nézni magának. – Ki ez a gyökér?

– Írjátok fel a számát – csattant fel MacGregor –, és most azonnal hívjátok Hilót! Akárki is ez az idióta, még megigazítja valamelyik turista frizuráját. A rohadt életbe! – Ő is az ablakhoz ment, és látta, ahogy a helikopter lejjebb ereszkedve végigsüvített a kaldera füstös síksága fölött. A pilóta jó, ha hat méterre lehetett a földtől.

Mac mellett Kenny Wong távcsővel figyelte az eseményeket.

– A Paradise Helicopters az – szólt döbbenten. A Paradise Helicopters tisztes, hilói székhelyű vállalkozás volt. A pilótáik turistákat fuvaroztak a vulkanikus mezők fölött és fel, a part mentén Kohalába, hogy megnézzék a vízeséseket.

MacGregor a fejét rázta.

– Tisztában vannak vele, hogy a part területén mindenhol legalább 450 méter magasan kell maradniuk. Mégis mi a fenét csinálnak?

A helikopter visszafordult, és lassan körözni kezdett a kaldera túlsó szélén, miközben kis híján súrolta a füstölgő, függőleges falakat.

Pia a kezével eltakarta a telefont.

– A Paradise Helicoptersszel beszélek. Azt mondják, nem ők repülnek. Ezt a gépet Jake bérelte ki tőlük.

– Van valami olyan hír momentán, aminek örülni fogok? – kérdezte Mac.

– Ha Jake vezeti a gépet, akkor már az is jó hír, ha nincs hír – felelte Kenny.

Jake Rogers korábban pilótaként szolgált a haditengerészetnél, és közismert volt arról, hogy szereti megszegni a szabályokat. Miután egy év alatt kétszer kapott figyelmeztetést a Szövetségi Légügyi Hivataltól, a százada végül kitette a szűrét, most pedig ideje nagy részét egy lepukkant bárban töltötte Hilóban.

– Úgy néz ki, hogy vele van egy operatőr a CBS csatornától, valami külsős Hilóból – mondta Pia. – A fickó arra hajt, hogy exkluzív felvételeket szerezzen az új kitörésről.

– Hát, ott pont nem tört ki semmi – szólt MacGregor a kalderát nézve.

A Kīlauea kalderája – amit a legtöbben kráternek neveztek – már a 19. század óta turistalátványosság volt Hawaiin; más hírességek mellett például Mark Twain is állt már ott, a hatalmas, füstölgő verem peremén. Ma gőz szállt fel, kén, és a vulkanikus tevékenység egyéb nyomait is lehetett észlelni, de a kalderában valódi kitörés már húsz éve nem történt. A Kīlaueából minden közelmúltbeli lávafolyás a vulkán vonulatából tört fel, kilométerekre innen, déli irányban.

A helikopter kiemelkedett a kalderából, szétugrasztotta a korlát mellett álló turistákat, felszállt a központ fölé, és széles kört írt le. Aztán pedig nagy robajjal elhúzott kelet felé.

– Na, most mit akar? – kérdezte Rick.

– Úgy néz ki, hogy a riftzóna felé tart – felelte Kenny. – És abból vajon mi jó sülhet ki?

– Semmi – mormogta MacGregor, még mindig az ablaknál.

Ekkor jött be Jenny Kimura.

– Ki az az alak? Felhívta már valaki Hilót?

MacGregor odafordult felé.

– Még mindig itt vannak az újságírók?

– Nem, pár perce mentek el.

– Nem mondtam el világosan, hogy még nem kezdődött el a kitörés?

– De, szerintem nagyon érthető voltál.

– Mac, ez a fickó külsős – mondta Rick. – Ő nem volt ott a sajtótájékoztatón. Csak próbál mindenkit megelőzni. Tudod, hogy mit mondanak: nem az a lényeg, hogy igazad legyen, hanem az, hogy te legyél az első.

– Figyu, Mac! Ezt nem fogod elhinni. – Pia Wilson, aki a központi videópanelnél állt, felkapcsolta az összes távoli monitort, amelyek a Kīlauea keleti vonulatát mutatták. – A pilóta most repült bele a keleti tóba a Kīlauea csúcsánál.

– Hogy mit csinált?

Pia vállat vont.

– Nézd meg te is!

MacGregor leült a monitorok elé. Hat és fél kilométerrel arrébb, a Pu‘u‘ō‘ō fekete tufakúpja – amely név hawaii nyelven azt jelentette: „az ásóbot dombja” – kilencvenméteres magasságba emelkedett a keleti vonulaton. A csúcs a vulkanikus tevékenység egyik központja volt, mióta csak 1983-ban kitört, és hatszáz méteres magasságig lövellt lávát a levegőbe. A kitörés egész évben folytatódott, és elképesztő mennyiségű lávát termelt, ami tizenhárom kilométeren keresztül folyt lefelé az óceánig. Útközben maga alá temetett egy teljes várost, Kalapanát, elpusztított kétszáz házat, és megtöltött egy nagy öblöt Kaimūīnál, ahol a láva gőzölögve belefolyt az óceánba. A Pu‘u‘ō‘ō tevékenysége harmincöt éven át folytatódott – ez volt az egyik leghosszabb vulkánkitörés a történelemben –, és csak akkor ért véget, amikor 2018-ban összeomlott a kráter.

Turistahelikopterek fésülték át a területet, hogy új fotóhelyszíneket keressenek, és pilóták fedeztek fel egy tavat, amely a beomlott krátertől keletre nyílt meg. Forró láva bugyogott fel benne, és izzó hullámokban csapódott egy kisebb kúp oldalához. A láva időnként tizenöt méteres magasságba is kilőtt a levegőbe, a tó ragyogó felszíne fölé. De a keleti tónak otthont adó kráter alig harminc méter átmérőjű volt – túl keskeny ahhoz, hogy oda le lehessen szállni.

Helikopterek sosem mentek bele.

Mostanáig.

– Hova a pokolba repül? – kérdezte Jenny.

– Egyenesen a pokolba – mormogta Mac.

8.

MacGregor nem tudta levenni a szemét a képernyőről.

– Honnan jön ez az adás?

– A kamera a peremen van, lefelé néz.

Mac figyelte, ahogy a helikopter pontosan a lávató felett lebeg. Tisztán lehetett látni az operatőrt az egyik bal oldali nyitott ajtón át, a vállán a kamera. Az idióta kihajolt, és a lávát filmezte.

Olyan, mint valami vakmerő jelenet egy filmből, tele speciális effektekkel, gondolta Mac. Kivéve, hogy amit itt láttak, az teljesen valóságos volt.

– Ezek mindketten meghülyültek – mondta. – Amennyi hőanomália ott van…

– Ha ott felcsap a láva, akkor mindkettejükből sült pūpū[7] lesz.

– Hozzátok ki őket onnan! – mondta MacGregor. – Ki van a rádiónál?

A helyiség túlsó végében Jenny eltakarta a kezével a telefont.