TORMAY CÉCILE
VIRÁGOK VÁROSA, SZIRÉNEK HAZÁJA

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

VIRÁGOK VÁROSA

BESZÉLŐ KÖVEK

Egykor régen az Arno völgyében nyíltak a kerekföld legszebb virágai. Vadrózsák fontak koszorút a halmok homlokára, sötét violák, iriszek és fehér liliomok bókoltak a folyó tükre felett. Aztán jött az Ember és eltaposta a virágokat. Fegyverzörej, kemény tusa közepette város épült a parton s a véráztatta liliom hosszú századokon át csak a címerében, a rózsák csak a nevében nyíltak tovább.
Fiorenzia!... Firenze!... Maga a tavasz zendül meg ebben a névben, az a boldog tavasz, melynek virágai mesékké lettek Toscana álomszép völgyének ölén. E mesék aranyködébe vész el a város alapításának a története. Észrevétlen támadt, születésének szemtanúi csak a fiesolei halmok, a tiszta lég és az Apenninek uratlan ormai voltak. És a fiesolei halmok ajándékul harmóniát adtak Firenzének, a tiszta lég a kristálytiszta formát és gondolatot, az uratlan bércek a szabadság szeretetét.
A táj és az éghajlat neveli a népek jellemét, a népek jelleme teremti meg sorsukat és történetüket. Firenze története egyetlen hosszú szabadságharc volt!... Első lakóiról, akik a rengetegek zöld homályában űzték a vadat — a myhtikus etruskokról, csak egy-egy tört agyagamphora beszél, mit a toscan völgyekben, ezeréves sírok mélyéből a szántó-vető ekéje napfényre hoz, noha itt, a művészetek földjén, az ő pásztorsípjukon zengett az első dal s az agyagamphorák karcsú testén az ő tudós kezük alatt születtek meg az első festmények. Aztán, mint ahogy jöttek, eltűntek az etruskok és Firenze elaludt a római caesárok palástja alatt. Évszázadokon át nem ébredt öntudatra s csak álmában látta, hogy új emberek és új istenek költöztek a tájra. A szerelem istenasszonyának templomot emeltek a völgyben, a hegyeken Diana pihent meg szilaj hajsza után, az erdők rejtekében nimfák játszadoztak... Ezt a szép, pogány álmát nem tudta elfelejteni Firenze soha és a renaissance nagy századában erre emlékezett.
Pedig, amíg aludt, megreszketett körülötte a föld, — összedült az antik világ — mikor felébredt, már a római pápák és germán római császárok hadakoztak Itália birtokáért. Küzdelmüktől lobbot vetett Európa s a megsarcolt, égő városok fényénél győztes pápai és császári seregek vonultak el a láthatáron. E világtűzvészben Firenze története kicsiny láng maradt, mely nem csapott át bástyái felett. Tornyai tövében bezártan forrongott a pápa-pártiak és császáriak gyűlölködése, mely pártok álarca alatt a nemesség és polgárság elkeseredett tusája lüktetett. Ezek a villongások hősökké edzették a küzdőket s az a nép, amely kezdetben kelletlenül bár, de meghajolt az északi császárok jöttékor, a XII. században egyszerre talpraszökött és Barbarossa Frigyes előtt gőgösen becsukta kapuit.
E zárt kapu mögött kelt fel Firenze viharos szabadságának a napja és a virradatban felépült a Palazzo del Podesta, mely dacos köveivel már kevélyen hirdette világgá, hogy a város urává lett saját sorsának.
Ekkor történt, hogy Firenzében kialakult az a demokratikus köztársaság, amely leszedte a nemesi címereket az ódon palotákról és bankár-cégéreket faragott a helyükbe. Itáliában köröskörül, életet és vagyont rabolva, már apró kényurak tették rá kezüket a városokra. Firenzében senki sem tudta szomszédjánál magasabbra ütni a fejét, századokon át szabad köztársaság maradt a város, mely kimondta, hogy falai között csak annak van polgárjoga, aki valaminő céhhez tartozik. Mesterséget kellett hát tanulniok a feudális lovagoknak is s a Palazzo udvarán át ezentúl egyenlő jogokkal jártak fel a tanácsterembe nemesek és polgárurak. Így lett kalmárváros Firenzéből. S míg fegyverei győzedelmeskedtek a szomszédokon, pénzének behódolt a világ. Egyszerre Messinától Párisig, minden pénzváltóban az ő aranya csengett, az a liliomos firenzei arany, amit szülőanyja nevéről Fiorentinónak, forintnak kereszteltek el.
De alig múlt néhány évtized s egy szerelem vérrel borította el a város pirkadó hajnalát. A Ponte Vecchio előtt történt. Már akkor is egymás fölé rakott madárkalitkák gyanánt temérdek apró ház tapadt a híd falához. A házikókban boltok nyíltak s a folyó zúgó vize felett, csakúgy, mint ma, aranyművesek, selyemszövők, fegyverkovácsok kínálták áruikat. Azon a régesrégi reggelen nagy volt a mozgalom a hídon. A kíváncsi kalmárnép az ifjú Buondelmonte esküvőjét várta... Odabentről, a Szentháromság-térről el is indult menyasszonyáért az ifjú nemes. De amint ment, valamelyik palota ablakában megpillantott egy csodaszép leányt... Gyökeret vert a lába, a leány tekintete megégette a szívét és a vőlegény igézetében addig-addig nézegette a leányt, míg — elkésett a tulajdon esküvőjéről. A násznép hiába várta a vőlegényt. Mikor kiderült, hogy miért maradt el, negyven nemes család halált esküdött a fejére a szégyen miatt s húsvét vasárnapján leszúrták Buondelmontét a Ponte Vecchiónál.
Az ifjú Buondelmonte holtteste körül szakadt nyiltan két pártra Firenze. És e naptól kezdve harminchárom éven át viharzott a polgárháború s kongott szakadatlanul a vészharang, melynek hangjai, mint őrjöngő démonok, új gyűlölködést és új harci kedvet szítottak a szívekben. Ezentúl Firenze szűk sikátoraiban halálhörgés keltette fel a napot s a kalmár-urak ismét vértet csatoltak magukra. A barna paloták tövében az utcai harcok torlaszokat emeltek s a torlaszok árnyékában bérelt orgyilkosok egész családokat irtottak ki. Vérfagyasztó az a vadság, mellyel egy nemes törzsnek utolsó hajtásain átgázolt a pártoskodás. Megölték valamennyit, csak egy maradt a nemzetségből, az ifjú Guidobaldo lovag. De ezzel aztán sehogy sem tudtak végezni. Elvonultan élt sötét palotájában s titkolt szerelmére gondolt — legnagyobb ellenségének a leányára, akit lopva láthatott olykor szentmise alatt. Neszét vette a leány atyja ennek a végzetes szenvedélynek és csapdát állított. Egy alkonyaton nyitva hagyta annak a kertnek az ajtaját, melyben Donna Rezia zenélve gyakran ringatta álomba magát. A szerelem bekötött szemmel vezette el az alvó leányhoz a lovagot... De csak annyi ideje volt, hogy megcsókolja kedvesét, aztán soha többé nem látta viszont Guidobaldot Firenzében senki sem. És Donna Rezia kolostorfalak között sirathatta egy életen át azt a csókot, amelyet még csak vissza sem adhatott... Szinte megfoghatatlan, hogy ennyi sötétségben hogyan álmodhatott annyi világosságról egy másik firenzei ifjú, akinek lelkébe két nagy pillanat belevetette a középkori irodalom remekének szikráját.
Az Arno partján egy szép tavaszi napon látta viszont az ifjú azt a leányt, akit gyermekkora óta szeretett. Lenge ruhában jött felé a leány és szelíden rámosolygott. Az ifjú lesütötte a szemét, a boldogságtól szívéből arcába szállt a vér és e percben — átérezte az egész Mennyországot... Mikor újból látta, a leány fehér ruhában, rózsák között feküdt előtte s a halál angyala csókolta homlokon. Az ifjú arcából most szívébe szállt a vér. Fájdalmában dermedten sütötte földre a szemét és ebben a percben átérezte az — egész Poklot.
Dante Alighieri volt az ifjú. A későbbi nagy hontalan, akinek szívére a számkivetéssel Firenze olyan gyógyíthatatlan sebet mért, hogy a sebből cseppenként elfolyó vérrel meg tudta írni az egész Comedia Divinát. Vérrel van az írva, a lángeszű szenvedő ember vérével, azért olyan maradandó, megrázó és igaz.
Az Isteni Színjáték, hitével, reményeivel és könnyeivel a középkor hattyúdala és Dante, aki úgy tudott szeretni és gyűlölni, hogy szerelmével benépesítette az eget, gyűlöletével pedig a poklokat — maga a költészetté lett középkor volt. Firenze egén felragyog a hajnalcsillaga. Mióta Dante levette a toscan nép ajkáról a szót és olyan szépen dalolt vele, hogy száműzte a latin nyelvet a költészetből — megtanultak beszélni a hallgató poéták. Közkinccsé lett a Gondolat! A Divino hangja átcsendült véres százada fegyverzörején, álmokat ébresztve honfitársainak lelkében. Két költőtestvére, Petrarca és Boccaccio az Arno partján dalolni és mesélni kezd, míg nagy barátja Giotto felveszi az ecsetet. Megfesti Dante képét, aztán Padovától Nápolyig temérdek kolostor és templom falán hirdeti Itáliának, hogy Firenzében feltámadt a festészet... Giotto művészkeze alatt támadt fel az antik világ festészete, mely a keresztény katakombák földalatti hideg homályában dermedt meg és bebalzsamozva, mozaikok kőruháiban aludt századokon át Bizánc templomaiban. Cimabue csak azt a bebalzsamozott alvót másolta, míg Giotto, lánglelke feltámasztotta. Napjaiban a festészet tagjai merevek voltak, lassan indult és halkan beszélt, — de már élt. Mert Giotto komor, ünnepélyes alakjai ugyanazt a lelket rejtik magukban, amit később a Botticellik lenge, pogány ruhába öltöztettek, aminek húst, vért és izmokat adtak a Michelangelók és mosolyt a Leonardók.
Az antik világ szelleme ébredezni kezd. A császárok barátja: Francesco Petrarca, aki milliók gondolatában csak mint a madonna Laura szerelmes költője él, átnyúl aszkétaszázadok felett s az antik világ elfeledett kincseit és eszményeit emeli bele a napfénybe, míg a novellisták ősapja, a derűs Boccaccio ismét megtanítja nevetni a világot. Mosolyogni isteni, sírni emberi, nevetni állati öröm, de öröm, mellyel a Decamerone szellemes költője megfiatalította a XIV. századot. Az emberiség rájött, hogy nem a halálért, hanem az életért született a földre és ujjongás szállta meg a szíveket. Az aszketizmus bilincseit szárnyakká változtatta át a művészet, közelebb hozta a föld színéhez a mennyországot, de a poklot is... És az emberek annyira megbarátkoztak az alvilág gondolatával, hogy a Boccaccio Firenzéjében akadt vállalkozó, ki mint vérbeli kalmár, üzletet csinált még a pokolból is. Kikiáltójával azt hirdette utcahosszant, hogy aki újdonságokat akar hallani a másvilágról, menjen estére a Carraia-hídra. Az Arnón fáklyás csónakok úszkáltak s a csónakokban ördögöknek öltözött emberek adták elő, általános tetszés mellett, a pokol kínszenvedéseit. Hanem aztán szomorú vége lett a mulatságnak, a híd egyszerre csak leszakadt a tömeg súlya alatt és temérdek ember beleveszett a vízbe. Jellemző a firenzei humorra, hogy másnap a kikiáltó a legtermészetesebb hangon hirdette: „És így csakugyan sok népek a pokolba menének híreket hallani a másvilágról...”
Hiába! Belefáradt az emberiség a szomorúságba, nevetni akart és Firenze még azt az ifjú urat is, ki „atheni herceg” címmel, mint kényúr garázdálkodott egy éven át a városban, nevetve csalta verembe és tulajdon vele íratta alá a saját száműzetését...
Nagyot fordult a világ. A harcba hívó vészharang szava eláll, az Arno leúsztatja az elöntött vért, a csaták roncsait és a folyó tiszta tükrében Firenze meglátja hadviselte képét. Sietve foltozza ki sebesült tornyait, aztán, a béke és jólét napjai alatt, ráér szépíteni magát. Fent a halmon márványba öltözik az ódon San Miniato temploma, lent a völgyben munkához lát az arno-parti város első nagy építésze — a középkor Michelangelója — Arnolfo di Cambio s úgy reányomja szülővárosára egyéniségének bélyegét, hogy Firenze sajátos középkorias mivoltában azt viseli magán még ma is. Cambioról beszélnek a lábon maradt bástyakapuk, a városháza és a Santa Croce temploma, melyet Firenze később Pantheonná avatott; róla beszél az a gabonacsarnok is, melyet utódai oly szépre formáltak, hogy az Or San Michele templom lett belőle. Néhány évtized mulva aztán a művészlelkű Orcagna, — aki oly sokoldalú volt, hogy képei alá Orcagna szobrászt, a szobrai alá pedig Orcagna festőt írt — ennek a templomnak adta remekét, a toscan gótika legkecsesebb virágát, a híres Tabernaculumot, melyen úgy megigézte a márványt, hogy lágy viasszá lett a keze érintésétől.
Az Arno völgyében hajdan eltaposott virágok íme feltörnek a kövek alól s mint ahogy a rózsák kinyíltak a Dante lantján, kinyílnak a liliomok a templomok homlokzatán és — Firenze szíve felett egy egész márványtavasz virul...
A székesegyház, a harangtorony és a keresztelőkápolna!... Különös varázst ad nekik az a tudat, hogy minden firenzei, nagy és kicsiny, falaik közé járt imádkozni, mindenkinek a Campanile harangja kongatta el a hajnalt és az alkonyatot, valamennyit a keresztelőkápolnában keresztelték meg, csak úgy Dantét és Michelangelót, mint azt a gyufaárus fiút, ki ma dalolva szalad tova az utcán...
Csodálatos három alkotás a Duomo, a Campanile és a Baptistero. Csúcsbafutó íveik dacára is önkénytelenül azt juttatják az ember eszébe, hogy a gótstílű építészet olyan északi nyelv volt, amit tisztán kiejteni olasz földön sohasem tudtak. A gótikát a toscan géniusz tájszólásával beszélték itt, Firenzében is.
A márvány Szentháromság legszebbike, Giotto Campaniléje. A festőóriás nagy építész és nagy szobrász volt. Firenze büszkesége ez a torony, amelyet V. Károly császár elragadtatásában üvegbura alá szeretett volna tétetni. Még ma is emlegetik ezt az Arno partján, ha valakinek a szépségéhez nem találnak méltó jelzőt: „Üvegbura alá való, mint a Campanile...” A lángeszű mester kővé vált gondolata álomszerűen rajzolódik Toscana mélyen kék egébe. Márványvirágok, nyílnak az ablakok felett és a csavaros oszlopok a napfény ragyogásában mint aranyfonatok ereszkednek le a párkányzatig. Olyan finomak, hogy szinte félős, az első téli szél kitördeli majd őket s a falak körülöttük oly erősek, mintha egy évezredre szóló dac lakoznék bennük. Az erő és gyöngeség megkapó ölelkezése a Campanile, melyben a középkor bástyás haditornyát először fonták körül egy eljövendő hajnal rózsáival... De mielőtt annak a hajnalnak a napja felkelt, még egy nagy megpróbáltatás jött el Firenzére.
A torony szomszédságában, egy keskeny kis sikátornak a neve ma is arról a szomorú időről beszél: a „Halál sikátorának” hívják. Vicolo della Morte... Vagy hatszáz év előtt nevezték el így, mikor a nagy pestisjárvány idején arra vitték ki egy gödörbe a halottakat. A templomok jajszóval teltek meg. Firenze lakosságának egyharmada veszett oda s a döghalál angyala még mindíg aratva szállt a város felett. Ekkor történt, hogy a szép Ginevra degli Amierit elragadta a halál.
Anyja és férje — kihez akarata ellenére kényszeritették — sírva állták körül koporsóját, míg ő úgy feküdt a ravatalon, mintha egy boldogtalan élet után végre arról álmodnék, akit nem volt szabad szeretnie... Aztán eltemették a Campanile tövében. De éjnek idején két rabló, kincset sejtve a gazdag patricius asszony köntösén, feltörte a sírját. Alig hogy a fosztogatáshoz fogtak — csodák-csodája — megmozdult Ginevra degli Amieri. A hűvös éji lég magához térítette — csak tetszhalott volt. A rablók eszük nélkül menekültek, ő pedig iszonyodva kelt ki sírjából és elindult haza. Bezörgetett a kapun, de a férje fogvacogva rimánkodott az ablakrács mögül: „Jó lélek, ne kísérts, térj meg sírodba” — és nem nyitott ajtót neki. Ginevra most az anyja palotájához rohant: „Anyám, nyiss ajtót!” Az anyja szenteltvizet hintett ki az ablakon, mondván: „Ha jó lélek vagy, térj meg sírodba...” Megtagadta hát mindenki... Hová menjen?... És ekkor egyszerre elindult régi kedvese háza felé. A hű szerető nem kérdezte, élve vagy holtan jött-e hozzá, ő csak arra gondolt, hogy eljött végre és kitárta előtte két karját.
Másnap minden templomban misét mondtak Ginevra degli Amieri lelke nyugalmáért és mialatt a harangok zúgtak, az arnomenti pásztorok azt mesélték egymásnak, hogy egy ifjú nemest s egy szép halvány asszonyt láttak a sienai úton... Ki tudja hová mentek?... De bárhová is vezetett az útjuk, a boldogság ösvényén jártak ők... És a lombok felett áldóan nézett utánuk a Duomo, melynek ívei alatt, csendes imákkal újból eltemették Ginevra degli Amierit.
Büszke alkotás ez a székesegyház!... Hat emberöltőn át hat építész hordatta halomba az óriási márványtömegeket, de a kupolához nyúlni egyik sem mert. Végre feltűnt a lángeszű Filippo Brunelleschinek a csillaga, aki aztán feltette Firenze koronátlan királyának a homlokára azt a gigászi koronát, amelynek csak egy elődje volt a világon, a Santa Sophián és egy utódja lett a Szent Péter kupolájában... Olyan merész, olyan szép ez a műremek, hogy még Michelangelo is, mikor Rómába ment, hogy a Péter-templom kupoláját megalkossa, a Duomo koronájára függesztette búcsúzó tekintetét és megilletődve így kiáltott fel: