A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Susan Polgar

Rebel Queen

Grand Central Publishing, New York, 2025

Fordította: Szabó Luca

Copyright © 2025 by Susan Polgar

Foreword © 2025 by Yasser Seirawan

Hungarian translation © Szabó Luca, 2025

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Szerkesztő: Solymosi Éva

Lektor: Antal Gergely

Borítóterv: Szabó Vince

A borítófotó a Polgár család archívumából származik

Tördelő: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-895-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Szüleimnek, akik oly sok mindent feláldoztak azért, hogy sikeres lehessek.
Húgaimnak, szeretetükért és támogatásukért.
Férjemnek, Paulnak, aki csodás partnerem az élet nevű kalandban
és
gyermekeimnek, akikkel teljes lett az életem.

TARTALOM

Előszó

Előszó a magyar kiadáshoz

1 A kezdet

2 „Férfiaknak való játék”

3 A nagy durranás

4 A választott út

5 Magaslatok és mélységek

6 Céltábla lettem

7 Moszkvai élmények

8 A vasfüggöny mögött

9 Harc a kommunista médiagépezettel

10 New York-i élmények

11 Minden jó, ha jó a vége!

12 „Te nem tudod, mit jelent az, hogy nehéz”

13 Első lépések a történelem felé vezető úton

14 Az „arany lányok”

15 Polgária

16 A Szentföld

17 Történelmet írok

18 Függetlenség

19 Nőnek lenni

20 Csalódás és diadal

21 Kivívom a GOAT tiszteletét

22 A Maccabi Világjátékok

23 Megszerzem a tripla koronát

24 Anyaság

25 Visszatérés

26 Újra a csúcson

27 „Szeretlek”

28 A SPICE születése

29 Ismét történelmet írok

30 A dinasztia

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Függelék

Képek

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

Nagy megtiszteltetés, hogy én írhatom Polgár Zsuzsa emlékiratainak előszavát. Te jó ég, micsoda élet Zsuzsáé! Számtalan kihívás ellenére is sok nagy sikert ért el.

Etta James azt énekelte: „This is a man’s world… this is a man’s world”, vagyis ez a világ a férfiaké. Rick James erre visszhangként így felelt: „But it wouldn’t be nothing, nothing, without a woman or a girl…”, azaz semmi sem volna, ha nem volnának benne nők és lányok.

Polgár Klára és László nem egy, hanem három lányt adott a világnak. Belőlük igazi jelenség vált, egy triumvirátus, a Polgár nővérek, akik felforgatták a sakk világát. Egyedül voltak ebben a férfiak által dominált sportban, ahol senki sem hitte, hogy egy nő eljuthat a legfelsőbb szintre.

Zsuzsa a három nővér közül a legidősebb, és neki jutott a kemény, sőt mondhatni, kegyetlen feladat, hogy kitapossa az utat a többiek előtt. Az úttörők nemcsak a hátukba, de a mellükbe is lándzsát kapnak. Az 1970-es években a sakk világa valóban a férfiaké volt – minden értelemben. Zsuzsa nemcsak magának, hanem a testvéreinek is taposta az utat. Ezen felül minden mai sakkozónő előtt is egyengette azt. Szomorú, milyen sokan igyekeztek megakadályozni őt ebben, de örömmel jelenthetem, mind elbuktak. Erről Zsuzsa memoárja tanúskodik.

Sokszor mondják, hogy a nagy művészek és sportolók másokból a legjobbat és a legrosszabbat hozzák ki. Ez Zsuzsa esetében is így volt, és nagyon korán, már pályafutása legelején nyilvánvalóvá vált. Kijutott a férfi világbajnokságra, ám a magyar sakkvezetés nem azon törte a fejét, hogyan segíthetnék Zsuzsa küzdelmét a világ ellen. Erőfeszítéseik kimerültek a kérdésben: Hogyan fojtsuk el csírájában ezt a jelenséget? Első alkalommal még könnyen kizárhatták őt a versenyből, de fogalmuk sem volt, kivel állnak szemben. Nem számítottak Polgár Zsuzsa szívósságára és rendkívüli tehetségére.

Miért nevezik ma a világbajnokságokat, a világkupát, a sakkolimpiát és az USA bajnokságait „nyílt”-nak? Zsuzsát kell kérdezni. Miután első alkalommal megtagadták tőle a férfi világbajnokságon való indulást, a férfi szót kivették az esemény nevéből.

Akkoriban a világ egyik legnehezebb szakmája volt profi sakkozónőnek lenni. Nem járt különösebben sok elismeréssel, de Zsuzsának ez épp megfelelt. Első nőként szerezte meg a nagymesteri címet, mármint a „férfi nagymesterét”. Ebből is jobb lesz elhagyni a férfi szót.

Időnként azon töprengtem, honnan van Zsuzsának annyi ereje és elszántsága, hogy mindig folytatja a harcot. Talán a családi hátterében keresendő az ok. Mind a négy nagyszülője túlélte a holokausztot. Sajnos a történelemnek abban a sötét időszakában családjuk sok tagja nem maradt életben. Zsuzsa a családjából, közös történetükből meríti vasakaratát és kitartását. Nagy küzdő, igazi harcos. Nagyszerű nő. Anya, feleség. És büszkén állíthatom, a barátom.

Zsuzsa igazi veterán, és az elismerések továbbra is egymást érik. 2019-ben beiktatták az Amerikai Sakkhírességek Csarnokába, majd 2023-ban a Sakkvilághírességek Csarnokába, vagyis a világ legnagyobb sakkozóinak sorába is. Egy évvel később a Nemzetközi Sakkszövetség, a FIDE a történelem „legjobb edzőnőjének” ismerte el a budapesti sakkolimpián. Figyelembe véve, hogy tanítványai hány bajnoki cím tulajdonosai, alaposan kiérdemelte ezt a címet.

Remélem, a kedves olvasó örömét leli Zsuzsa memoárjában, amely végigvezet az élet nagy kihívásain és nagy jutalmain. Ha Zsuzsa visszanéz a múltra, elmélázó mosollyal az arcán kérdezheti: „Nahát, ezt mind én értem el?”

Yasser Seirawan, sakknagymester

St. Louis, 2024. október 9.

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Kedves Olvasó!

Budapesten születtem és nevelkedtem, ott töltöttem életem első huszonöt évét. Noha ez idő legnagyobb részében számtalan kihívással és nehézséggel kellett megküzdenem, Budapest mindig a szülővárosom marad, és nagyon kedves a szívemnek. Megszámlálhatatlanul sok feledhetetlen emléket őrzök otthonról, amit szerető családomnak és számos nagyszerű, sakkvilágon belüli és kívüli barátomnak köszönhetek. Mindig hálás leszek Magyarországnak, ahol a meghatározó fiatalkori éveimet töltöttem. Ez az időszak formált azzá, aki ma emberként és sakkozóként vagyok. Arra is boldogan gondolok, mennyi büszkeséget szereztem országunknak a sakk világszínpadán, hiszen többször is aranyérmet hoztam haza az olimpiáról, és én lettem nemzetünk első (és máig egyetlen) sakkvilágbajnoka.

Miután 1994-ben férjhez mentem, New Yorkba költöztem, mert akkoriban ott élt a párom. Fiaim, Tom és Leeam születése után felvettem a magyar mellé az amerikai állampolgárságot is. Ettől függetlenül, noha sok éve az USA-ban élek már, mindig is ugyanannyira magyarnak fogom érezni magam, mint amennyire amerikainak. Természetesen a mai napig hazalátogatok, amikor csak lehetséges. Több mint kilencven országban jártam, de máig Budapestet tartom a világ egyik legszebb városának. Büszkén számolhatok be arról is, hogy mindkét fiam folyékonyan beszél magyarul, mindketten kiváló paprikás csirkét főznek, és mindig szívesen utaznak Magyarországra, hogy ápolják gyökereiket.

Fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy ez a kiadás az eredeti, angol nyelvű szöveg fordítása. Az eredeti kiadás elsősorban amerikai perspektívából íródott és nem a magyar olvasóknak szólt. Ebből adódóan számos analógiával, összehasonlítással találkozik majd e sorok olvasója, és időnként a két társadalom és kultúra közti különbségekre is rámutatok. Szeretném hangsúlyozni, hogy a Magyar Sakkszövetséggel és más hatósággal kapcsolatos negatív megjegyzéseim semmiképpen sem vonatkoznak az 1988 utáni időszakra. Miután történelmi győzelmet arattunk Szalonikiben, a sakkolimpián, minden megváltozott. Húgaimmal egy csapásra fekete bárányokból „arany lányokká” változtunk, és soha többé nem szembesültünk semmilyen problémával.

Memoárom célja nemcsak az, hogy a történelem háttere előtt mutasson be egy egyedi sikertörténetet és annak előzményeit, hanem az is, hogy ösztönözzem a nagy álmokat dédelgetőket (legyen szó akár sakkos, akár más álmokról), a negatívumokkal, akadályokkal és a komoly ellenállással küzdőket. Én a fentiek mindegyikével szembesültem, mégis kitartottam és győztem. Ha nekem sikerült, másnak is fog! Őszintén remélem, hogy olvasóimnak tetszik majd ez a történet, és arra motiválja őket, hogy valami különlegeset vigyenek véghez.

Polgár Zsuzsa

1

A KEZDET

Apámat már jóval azelőtt lenyűgözte a zseni eszméje, hogy apa lett. Minden más témánál többet gondolkodott ezen. Lászlónak az 1960-as években anyámhoz, Klárához írt levelei bizonyítják ezt a szenvedélyt. Ekkor mindketten tizenévesek voltak, és tanárnak készültek. Apám Budapesten élt, anyám egy Tiszaújlak nevű kis faluban, a magyar határ mellett, a mai Ukrajna területén. Apám már akkor is őszintén hitte, hogy megfejtette az emberi teljesítőképesség soha fel nem ismert titkát, amelynek segítségével meggyőződése szerint bármelyik egészséges gyermekből zsenit lehet nevelni. „A zseni nem más világból való, hanem világi lény”, írta. Szerinte annak kulcsa, hogy előcsalja a gyermekből a zsenit, az volt, hogy „lehetőséget adjunk neki azt csinálni, amit őszintén szeret.” Azt mondta anyámnak, hogy hat gyereket szeretne, és mindegyikből kivételes tehetséget kíván nevelni. Anyám előbb a gondolataiba szeretett bele, csak azután Lászlóba.

– Mindketten azt hittük, megváltjuk a világot, valami csodálatosat alkotunk a saját területünkön – mesélte egyszer.

Apám nem sokkal azután kezdte a zseni természetével kapcsolatos kutatásait, hogy tizennégy évesen elhagyta szülővárosát, Gyöngyöst, és Budapestre költözött. Szülei pár évvel korábban váltak el. Abban a reményben, hogy tiszta lappal kezdhet a nagyvárosban, egyedül vágott neki az útnak, és néhány évre egy zsidó árvaházba költözött, ott élt középiskolásként. Minden szabadidejét a könyvtárban töltötte, mindent elolvasott, amit csak a kiemelkedő teljesítmény lélektanáról talált, és alaposan tanulmányozta az általa nagyra tartott elmék életét.

Ebből a munkából nőtt ki a meggyőződés, hogy a zsenik – különös tekintettel a különleges tehetségekre – nem születnek, hanem nevelődnek. Egyik kedvenc idézetét Arisztotelésznek tulajdonítják, miszerint: „A kiválóság sosem véletlen. Mindig az erős elszántság, az őszinte erőfeszítés és az intelligens kivitelezés eredménye.” Ezt a szenvedélyt az egyetemre is magával vitte, filozófia és pszichopedagógia szakon szerzett diplomát, majd fiúk számára fenntartott, bentlakásos iskolákban dolgozott tanárként és nevelőtanárként.

Szüleim 1967-ben házasodtak össze, és Budapesten telepedtek le. A családjaiktól kölcsönkért pénzből vették meg első otthonukat, egy kis kétszobás házat Angyalföldön. Több állást is vállaltak, hogy mihamarabb kifizessék az adósságaikat.

Mire én 1969. április 19-én megszülettem, apám már kifejlesztette aprólékos módszerét, amellyel kora kisgyermekkortól megkezdhette a zseninevelést. Sőt mi több, anyámmal eldöntötték, hogy én leszek első kísérleti alanyuk: otthon tanítanak majd, ami a kor Magyarországán példátlan volt, ráadásul oktatásom egyetlen témára koncentrál, amelyet ők választanak ki nekem. Ez utóbbira végül nem volt szükség.

Negyedik születésnapom előtt nem sokkal fedeztem fel magamnak a sakkot. Olyan sokszor hallottam a történetet, hogy nem tudom biztosan megmondani, mely részeire emlékszem valóban. Anyám épp vacsorát készített a konyhában, amikor az előszobában álló, viharvert szekrényhez osontam. Tudtam, hogy oda nem szabad benéznem. De mondja valaki egy hároméves gyereknek, hogy nem kaphat meg valamit! Csak annál jobban vágyik rá.

Az összehajtogatott fehérnemű és régi ruhák között kotorásztam, és nem tudtam, mit is keresek, amíg meg nem pillantottam. Egy titokzatos, fából készült, furcsa, fekete-fehér mintás, szögletes tárgy feküdt ott. Fogalmam sem volt, mi az, de vonzott. Kivettem, mire szétnyílva négyzetté változott, és hosszú, pattogó zajjal a földre zuhant belőle egy sor faragott figura. Nem volt kérdés, hogy bajban vagyok.

Anyám odarohant erre a hangra. Még csak huszonhat éves volt, de már belenőtt a jiddise máme szerepébe: gyermekét általában szeretettel kényeztető, melegszívű anya, aki szükség esetén keményen érvényre juttatja akaratát. Engem a földön talált, körülöttem hevert a tábla meg a figurák. Felemeltem a kezemben tartott, apró, ló formájú faragványt, és láthatóan büszke voltam újonnan felfedezett játékomra.

– Nézd, anyu, itt is vannak játékok!

– Azok nem játékok, Zsuzsikám. – Ezt a becenevemet szerette legjobban. – Az egy táblajáték. De várj csak, amíg megjön apád. Ő majd megtanít játszani vele.

Születésem előtt egyik szülőmet sem érdekelte különösebben a sakk. Anyám nem is tudott sakkozni. Apámat tinédzserként egy időben foglalkoztatta a játék, de leginkább csak azért, hogy tetsszen egy lánynak (ezt csak nemrégiben árulta el nekem). A középiskola első évében, a legelső héten egy szép, fiatal lány lépett hozzá, és a sakkcsapatba csábította. Győzködte, nem baj, hogy még sosem játszott, majd megtanítják. Apám azonnal beiratkozott, és abban az évben az összes mérkőzését elveszítette, kivéve a legutolsót. Egész nyáron tanult, annyit sakkozott, amennyit csak lehetett, így fokozatosan javult a játéka, és a középiskolás játszmái többségét megnyerte. Negyedikes korában csapatával együtt még a budapesti döntőbe is bejutottak. Azt követően azonban nem sűrűn játszott.

Történetesen épp akkoriban, amikor előrángattam rejtekhelyéről azt a régi sakk-készletet, a játék épp reneszánszát élte. 1973-at írtunk, alig egy évvel azután jártunk, hogy egy fiatal, brooklyni nagymester, bizonyos Bobby Fischer világhírre tett szert, miután a világbajnokságon történelmi győzelmet aratott a szovjet Borisz Szpasszkij ellen. A modern korban első amerikaiként nyerte el a világbajnoki címet. A sajtó hidegháborús hősként jelenítette meg, magányos nyugati zseniként, aki egymaga kerekedett a sokak szerint verhetetlen szovjet sakkgépezet fölé. Talán ez járt apám eszében, amikor úgy döntött, megtanít játszani, de az is lehet, hogy mindez csak véletlen.

Szüleim legalábbis lehetőséget láttak a sakkban. Engem őszintén érdekelt, hogyan kell játszani. Így hát nem ők választottak nekem területet, amelyen kitűnhetnék, például a kémiát vagy a hegedűt, hanem úgy határoztak, felhasználják ezt a természetes kíváncsiságot.

Egy nappal azután, hogy sor került arra az „összetűzésre” köztem és a tábla között, apám leültetett a konyhában, és kezdetét vette az első óránk. Nekem az a nap is olyan lehetett, mint a többi, ám a szüleim az első esélyt látták benne, hogy mozgásba lendítsék velem kapcsolatos terveiket. Olyan izgatottan hívtak az asztalhoz, hogy azonnal tudtam, valami különleges van készülőben.

– Játsszunk egy jópofa játékot, Zsuzsi? – kérdezte apám.

– A lovacskásat?

– Talált, süllyedt! Honnan tudtad?

Apám akkorra már kidolgozta tanítási filozófiája alapjait. Ezt a megközelítést úgy szokta összefoglalni: „A zseni = munka + szerencse + kedvező körülmények”. Abban is hitt, hogy a gyermekben rejlő lehetőség, hogy „csúcsra érjen”, ahogy ő fogalmazott, minden egyes évvel csökken. A sakk több szempontból is ideális kísérleti eszköz volt. Ha ez a módszer működik, az eredmény szinte azonnal láthatóvá válik. Azután már viszonylag könnyű mérni minden további fejlődést. Ám mielőtt mindezt meg lehetett volna figyelni, még meg kellett tanulnom sakkozni.

De hogyan tanítsunk meg egy kisgyermeknek egy ennyire összetett játékot? Nem tudom, mikor talált időt, hogy megtervezze első óránkat, hiszen akkoriban sokszor éjjel dolgozott, de apám látszólag nagyon is jól tudta, mit csinál. Nem egy ültő helyemben tanította meg az összes szabályt, hanem egy sokkal egyszerűbb változattal, a „király a király ellen” elnevezésűvel kezdtünk. Ebben mindkét játékosnak egyetlen királya volt, semmi egyebe. Az volt a cél, hogy az ellenfélnél előbb juttassuk el a királyunkat az alapsorról, amely a hozzánk legközelebb eső sor, a tábla másik végére. A király a hagyományos sakkhoz hasonlóan itt is minden irányban egy lépést tehetett, és a két király közötti távolság mindig legalább egy mező kellett, hogy legyen.

Egyszerű ötlet. Ahhoz viszont épp elég bonyolult volt, hogy lekössön, és egyáltalán nem is éreztem munkának. Én csak az édesapámmal játszottam – ehhez egyébként kedvem volt. Ha lett volna rá ideje, szívesen elüldögéltem volna vele a tábla mellett akár egész nap is.

Amikor elégedett lehetett a játékban nyújtott teljesítményemmel, bevezetett egy új változatot: ezt gyalogháborúnak hívta. Szabályai hasonlítottak a király a király ellen szabályaira. Az volt a cél, hogy elsőként juttassuk el az egyik gyalogot a tábla túloldalára. Amikor már lankadt a figyelmem, bevezette a bástyát, majd a futót, aztán a vezért. A ló alakú bábut, amely legelső nap megragadta a figyelmemet utolsónak hagyta, nemcsak azért, mert annak a mozgását a legnehezebb megtanulni, hanem azért is, mert azt jutalomnak szánta.

– Apa, ma megtanuljuk, hogyan lép a lovacska? – Emlékszem, ezt a kérdést még az első óráink egyikén tettem fel neki.

– Mármint a huszár? Csak nem attól félsz, hogy elnyargal? Megígérem neked, hamarosan rá is sort kerítünk, Zsuzsi. De előbb még meg kell ismerkednünk jó barátjával, a futóval.

Körülbelül egy hónap alatt az összes bábu lépéseit megtanultam. Ennél is fontosabb, hogy több hétig gyakoroltam, hogyan kell eldönteni, merre lépjenek a figurák, és ugyanennyi ideig néztem végig, ahogy a szemem előtt bontakoznak ki döntéseim következményei.

Amint elsajátítottam az alapvető szabályokat, az egyszerű mattok következtek. A kedvencem a „fojtott matt” volt, amikor az egyik játékos úgy ad mattot az ellenfél királyának, hogy azt a saját figurái veszik körül, vagyis „megfojtják”. Semmi sem okozott akkora elégedettséget, mint megtalálni ezeket a nyerő lépéseket. Az is tetszett, hogy ezt a sakk-mattot csak a kedvenc figurám, a huszár adhatja.

– Még egy fojtott mattot! Légy szíves! – kérleltem apámat.

– Még egy fojtott mattot? – kérdezte ilyenkor megjátszott döbbenettel az arcán. – No, jó, de csak egyet.

Nem telt bele sok idő, és már meg is tanított minden szabályra. Megtudtam, hogy nemcsak nyerni és veszíteni lehet, de létezik döntetlen is: ilyenkor egyik fél sem nyer. Néha ez patthelyzet miatt alakul ki, máskor pedig azért, mert nincs elég anyag a mattadáshoz. Előfordulhat az is, hogy az egyik játékos döntetlent ajánl, amit az ellenfél elfogadhat vagy elutasíthat.

Apám minden óránk végén emlékeztetett:

– Minden nap többet kell tudnod, mint előző nap.

Csak akkor éreztem komoly dolognak a tanulást, amikor apám látta, hogy nem erőltetem meg magam. Ha elkalandoztak a gondolataim, egyetlen, kurta „Figyelj!” vagy „Koncentrálj!” felszólítással hozott vissza. Sosem szidott, ha hibáztam vagy veszítettem, ez ellenkezett az elveivel. De a fegyelmezetlenség legkisebb jelét sem tűrte el.

Másrészt, amikor a fejlődésnek akár csak legapróbb jelét mutattam, például kreatív lépést találtam, vagy megoldottam egy nehéz feladványt, elhalmozott dicséretekkel. „Fantasztikus!” vagy „Lenyűgöző!”, kiáltotta ilyenkor. Ez több volt apai büszkeségnél, bár biztosan az is szerepet játszott. A pozitív megerősítés a tanítási módszere szerves részét képezte.

– Ha a szülő vagy az oktató azt mondja a gyereknek, hogy buta vagy rossz – magyarázta később –, a gyerek valószínűleg elhiszi neki. De ennek az ellenkezője is igaz: ha azt mondjuk neki, okos és ügyes, azt is elhiszi.

Anyám ma is emlékszik a napra, amikor apámmal lejátszottuk az első játszmáinkat. Arra ért haza a munkahelyéről, hogy a hároméves gyereke egy konyhaszéken térdelve fontolgatja a következő lépését egy játékban, amelyet néhány héttel korábban még bábugyűjteménynek hitt. Az a kislány, aki egy mesét sem bírt végigülni. Mire megtanultam a sakk szabályait, ez a játék vált kedvenc időtöltésemmé.

A helyzet az, hogy aki később lettem – nemcsak sakkjátékosként, hanem tanárként, szülőként és emberként is – nagyrészt azokhoz a partikhoz vezethető vissza, amelyeket apámmal játszottam budapesti nappalinkban. Nem csak a játék szabályait tanultam meg. Olyan leckéket és készségeket is elsajátítottam, amelyeket attól fogva egész életemben alkalmaztam. A szüleim nagyon is tudatosan megmutatták, hogyan őrizzem meg a motivációmat akkor is, ha kétségbeejtő, frusztráló helyzetbe kerülök, hogyan tekintsem lehetőségnek a visszaesést és a hibákat. Valamint azt is, hogy még vesztes helyzetből is elérhető a siker, csak apránkénti, fokozatos fejlődésre van szükség. Az emberek többsége ezeket a leckéket előbb-utóbb megtanulja az életben – én csak korábban tanultam meg őket.

2

„FÉRFIAKNAK VALÓ JÁTÉK”

Ezekből az első évekből nem sok mindenre emlékszem. Ha nagyon akarom, felvillan előttem az orosz nyelvű óvoda homokozója – háromévesen abba az intézménybe jártam –, egy verőfényes nap, amelyen a kertben játszottam a kutyámmal, vagy a bringóhintózás a szüleimmel a Margit-szigeten. Ezek közé az emlékek közé tartozik az első, Vörös Meteor Sakk-klubban tett látogatásom is, amelyre négyéves koromban került sor.

Alig egy éve sakkoztam, és máris ez volt a kedvenc időtöltésem.

Akkor már naponta több órát tett ki az otthoni sakkoktatás, mert a játék egyre összetettebb aspektusaira kerítettünk sort. Minden nap gyakoroltam egy keveset az írást és az olvasást, és a matematika apám módszerének fontos részét képezte, de a sakk egyre több figyelmet követelt tőlem. Apámnak megvolt az érzéke hozzá, hogy minden új elemet úgy mutasson be, mintha valami izgalmas felfedezés volna, misztikus tudás, amely varázserővel ruház fel, mint a mesékben, amiket anyám olvasott nekem.

– Zsuzsi, most figyelj, mindjárt meglátod! Elképesztő! Ez nagyon fog neked tetszeni! – szokta mondani az új lecke felvezetéseként. Néha szándékosan visszatartott egy-egy részletet, elvet vagy tanító jellegű partit, hogy még kíváncsibbá tegyen.

– Nem is tudom, készen állsz-e már erre a következő pontra. Szerintem jobb, ha még várunk.

Minden alkalommal behúzott a csőbe.

– Készen állok, apa! Tényleg! Légy szíves! Muszáj megtudnom!

A szüleim hamarosan minden félretett pénzüket sakk-könyvekre költötték. Apámmal hetekre elmerültünk Alföldy László 33 sakkleckéjében, Gelenczei Emil 200 megnyitási sakkcsapdájában, és más hasonló könyvekben. Minden egyes oldalból kiszipkáztuk az összes meglátást és apró bölcsességet, amit csak találtunk. Apám általában előbb elolvasta a szöveget, majd a sakktábla fölött tolmácsolta nekem a gondolatokat úgy, hogy egy négyéves is megértse azokat. Mire végeztünk egy-egy kötettel, az csupa szamárfül és gyűrődés lett.

Apám ezekből az eszközökből alkotott az erősségeimre és gyengeségeimre szabott órákat. Úgy gondolta, ha minden nap érzem a fejlődést, akkor megmarad a motivációm, hogy egyre többet tanuljak. Ez pedig nagyobb fejlődéshez vezet, az meg még nagyobb motivációhoz, és így tovább. Csodálatosan működött az elmélete.

Négylépéses mattot adni, vagy anyagot nyerni kötéssel, villával, felfedett támadással – ezek hamarosan készségszinten mentek. Apám egész leckékké alakított híres „miniatűröket” (olyan rövid játszmákat, amelyek tíz-húsz lépésben véget érnek), és némelyiket kívülről megtanultam, majd úgy mondtam fel neki, hogy nem volt előttem a tábla. A legtöbb miniatűr lenyűgözően ötletes és elegáns, miközben egy fontos elvet illusztrál. Akkoriban olyan volt számomra egy-egy miniatűr bemagolása, mint a verstanulás. Sokat ismételtem: először lejátszottam az adott partit a táblán, azután még többször fejben is, így ösztönösen megértettem, hogyan vezethetnek bizonyos lépések pontos sorrendben történő végrehajtása egy olyan kielégítő befejezéshez, ahol a matt elkerülhetetlen.

Néha, amikor dolgozni ment, apám feladatul tűzte ki, hogy megtanuljak egy miniatűrt, mire hazaér. Tulajdonképpen házi feladatot adott, ám én az ilyesmit sosem éreztem annak. Sokkal inkább ajándéknak tekintettem, ínyencfalatnak, amelyet külön az én szórakoztatásomra választott ki. Amikor már kívülről tudtam, megkértem anyámat, hogy kérdezzen ki, amit ő örömmel meg is tett, bár továbbra sem tudott sakkozni.

És ott voltak persze az igazi sakkjátszmák – a kedvenc részem. Bármennyire is koraérett voltam, akkoriban még apám volt az erősebb játékos. Így aztán úgy alakította a mérkőzéseket, hogy épp csak akkora kihívást jelentsenek, ami még fenntartja az érdeklődésemet. Olyasmire sosem vetemedett, hogy levegye egy figuráját a tábláról, és így adjon előnyt nekem, nem úgy, mint más szülők. Meggyőződése szerint ez túlságosan megváltoztatta volna a játék dinamikáját. Azonban időnként szándékosan hibát vétett, hogy legyen esélyem nyerni. Nem győztem mindig, de sosem untam a mérkőzéseinket, akkor sem, ha akár egy-két órára is elnyúltak. Hamarosan már számoltam a másodperceket a következő óránkig. Egyre jobban beleszerettem a játékba. Mégis nyitott kérdés maradt, mi történne, ha egy olyan játékossal ülnék le, aki nem az édesapám, nem is a tanárom, hanem igazi ellenfél. Apám csak akkor kísért el a sakk-klubba, amikor úgy látta, felkészültem rá.

Egy nyári estén, a munkából hazafelé vette észre a Vörös Meteor Klub tábláját az akkori Lenin körúton. Néhány héttel később, amikor először vitt el oda, nem mondta meg, hová megyünk. Meglepetés, jelentette ki.

Nehézkes volt odajutnunk, erre határozottan emlékszem: elballagtunk a buszhoz, még többet sétáltunk a metróhoz, majd még azután is gyalogolnunk kellett.

– Ide jöttünk? – kérdeztem tőle szinte minden megállóban, és rámutattam arra, amin épp megakadt a tekintetem.

– Nem, még nem vagyunk ott. Még egy kicsit várni kell, Zsuzsi.

Általában utáltam várni, de ez más volt. Apámmal kalandra indultunk. Nagyon reméltem, hogy egy édességboltban, esetleg a Vidámparkban kötünk ki.

A Lenin körút valóságos karnevál volt a mi csendes, angyalföldi utcánkhoz képest, felnőttek tömegei siettek minden irányba, és az út két oldalán üzletek, éttermek és színházak sorakoztak. Mindig nagyon izgalmasnak találtam, ha a város új részeit fedezhettem fel, és új arcokat láthattam. Történeteket találtam ki arról, hová tarthat egy idegen, akit épp kiszemeltem magamnak, vagy arról, mi lehet a szakmája. Ez a színes ruhás nő abba a színházba siet, amott, mert egy darabban lép fel. Az a férfi nagyon fontos üzletember, gyönyörű felesége, három gyereke, nagy háza és egy kutyája van.

Szédítő érzés volt a várakozás izgalma, és egy csapásra szertefoszlott, amint megláttam úti célunkat, egy szürke kőépületet, amely az egyébként zsongó utca közepén állt. Nem tudtam, mi vár ránk odabent, de azt már biztosra vettem, hogy nem egy Vidámparkhoz hasonló hely. Ma is emlékszem, hogy apám kezét fogva sétáltam felfelé a lépcsőházban, látom magam előtt a fényes mustársárgára festett falakat, és érzem a dohány állott szagát, amely egyre erősödött, ahogy közeledtünk a második emeleti klubhoz.

Addig a napig a sakk csak a házunk falai között létezett, egy szórakoztató elfoglaltság volt, amelyen apámmal osztoztunk. Néha mesélt Bobby Fischerről, és a tankönyvül használt kötetek és magazinok borítóján játékosok fényképei jelentek meg (mindegyikük férfi volt).

A látvány, amely a klubba belépve elém tárult, valószerűtlennek tűnt. A játéktér egyetlen helyiségből állt, ahol kizárólag felnőtt férfiakat láttam, és többségük elég idős volt. Emlékszem a halszálka parkettára és a falat szegélyező vitrinekre, amelyekben kupák sorakoztak. Több tucat sakktábla volt abban a szobában, és mindegyik fölé két-két játékos görnyedt gondolataiba mélyedve.

Elképedtem, amikor végre megértettem, mit látok: ezek a bácsik mind a kedvenc játékomat játsszák! Ez meg hogy lehet? Mióta tart már ez a tudtom nélkül? És hol van a többi gyerek? Ezek a felnőttek összejöttek játszani, a gyerekeiket meg otthon hagyták. Négyéves eszemmel ezt föl nem foghattam.

Ha magam elé képzelem azt a helyet, még most is hallom a figurák kopogását a táblán, a mechanikus sakkóra hangját, amint minden lépés után lenyomják, a fojtott beszélgetéseket, a köhécselést, krákogást, amelytől visszhangzott a szoba, és azt, ahogyan időnként megcsikordul egy-egy szék lába a padlón. A hangoknak ez a kombinációja a következő években jó ismerősömmé vált, de aznap délután találkoztam vele először.

– Játszani szeretne? – kérdezte egy játékos apámat.

– Nem én, hanem ő – felelte, és rám nézett.

A férfiből kitört a nevetés, ami meglepett. Mi viccesett mondott az apukám?

– Igen, tényleg a kislányom szeretne játszani. Vállalkozna rá valaki?

A többség visszatért korábbi elfoglaltságához. Gondolom, arra jutottak, hogy apám megőrült, de ő nem adta fel. Tett egy kört a helyiségben, miközben egy pillanatra sem engedte el a kezemet, és udvariasan megkérdezte mindegyik játékost, hajlandó volna-e sakkozni a kislányával.

– Meg fog lepődni – mondta egyiküknek. – Ebben biztos vagyok.

Végül egy idősebb bácsi rábólintott, és leült velem, talán csak azért, hogy leszerelje apámat. Ez újfent nevetést és ugratásokat váltott ki a többiekből.

– Na mi van, egy kislánnyal játszol? – vetette oda valaki az ellenfelemnek. – Unod már, hogy férfiaktól kapj ki?

Valaki pillanatokon belül felállított nekünk egy táblát, és a székemre két telefonkönyvet tett, hogy elérjem a tábla túlsó felét is. A többi klubtag egymást lökdösve tömörült körénk, mintha hivatásos ökölvívók mérkőzése lenne készülőben. Mire egyet pislogtam, felnőtt férfiak vették körül a táblát, dohányoztak és összesúgtak, kíváncsian várták, mit tudok. Először nyugtalanság lett úrrá rajtam, mintha nem kéne ott lennem, bár nem értettem, mi ez az érzés. A nevetés és ellenségesség különös keveréke összezavart, és szorongást keltett bennem. Nem akartam elengedni apám kezét. De láttam az arcán, hogy ő nem aggódik.

– Ne félj – biztatott. – Csak mutasd meg nekik, mit tudsz!

Amint sakktábla volt előttem, nem éreztem magam elveszettnek. Egy levegőtlen, füstös szobában voltam, körülöttem csupa idős úr, de én otthon éreztem magam. A szüleim már rég megtanították, hogy a sakkban nem számít, ki ül velem szemben, sem a kora, sem a termete, sem a neme, sem a bőrszíne. Csak az a fontos, ki milyen ügyesen mozgatja a figuráit. Addig a napig nem egészen értettem, hogy miről beszélnek.

Aznap délután több partit lejátszottam a telefonkönyvek szélén ülve, de a részletekre már nem emlékszem. Annyit tudok, hogy néhányat megnyertem. A régi motorosok reakcióját azonban sosem felejtem el. Ahányszor jót léptem, vagy kikerültem egy kezdő játékosoknak szánt csapdát, a tömeg kuncogott. Nem olyan lenézően, mint ahogy apámat kinevették, inkább meglepetésükben, elismerésük jeléül. Olyan volt, mintha vállon veregettek volna. Ilyenkor különlegesnek és erősnek éreztem magamat, mint a mesebeli királynő, aki készen áll a világ meghódítására.

Néha apámra néztem, aki némán, mosolyogva állt a tömegben. Ismertem ezt a tekintetet: akkor szokott így nézni rám játék közben, ha megleptem őt egy jó lépéssel. Tudtam, hogy jól csinálom, amit csinálok.

Amikor legyőztem egy idősebb játékost, a helyiséget betöltötte a hurrogás, a gúnyolódás és az élcelődés.

– Hogy mész haza a feleségedhez most, hogy kikaptál egy kislánytól? – kiabálta az egyik férfi. Nem értettem, miért kerekítenek ekkora feneket a dolognak. Végül is nem szkanderoztunk, hanem sakkoztunk! Miért ne mehetne haza a bácsi a feleségéhez?

Bár nem egészen értettem a reakciókat, azért még nagyon jól éreztem magam. Imádtam sakkozni, különösen nyerni. Nagyon szerettem úgy használni a tanultakat, hogy apám büszke legyen rám. Tetszett, hogy megmutattam ezeknek a dörzsölt uraknak, alábecsültek, és most már nekem szurkolnak! Nem olyan bolondosan, eltúlzottan ujjongtak, mint amikor egy szülő örül a gyereke sikerének, én pedig egészen addig csak azt a típusú dicséretet ismertem. Nem, ők úgy viselkedtek, mint a felnőttek, amikor lenyűgözi őket valami, amikor nem hisznek a szemüknek. Sosem éreztem még olyan elégedettséget, mint akkor, amikor azzal érdemeltem ki a kitüntető figyelmet, hogy ügyes voltam. Újra meg akartam tapasztalni ezt az érzést.

Apám szempontjából is fontos esemény volt a mi kis kirándulásunk a klubba. Végre láthatta, hogy az elmélete a gyakorlatban is működik, nem csak a konyhánk „laboratóriumi” körülményei között. Ezek a férfiak tapasztalt sakkozók voltak, és mindent beleadtak, hogy legyőzzenek, mégsem sikerült mindegyiknek. Ez persze nem bizonyította egyértelműen, hogy a módszere működik, de ahhoz elég volt, hogy motiválja őt a folytatásra.

3

A NAGY DURRANÁS

A sakk-klubban tett látogatásom meggyőzte a szüleimet arról, hogy készen állok egy igazi megmérettetésre, és apám tervének mindig is része volt a verseny. Korábban egyikük sem mert engem benevezni egy ilyen erőpróbára. Még mindig csak négy és fél éves voltam, és attól tartottak, hogy egy rossz élmény, például vereségek sora, vagy akár csak egyetlen vesztes parti is megtörheti bennem a természetes lelkesedést. Most, hogy bebizonyítottam, idegenek ellen is megállom a helyemet, és emelt fővel viselem a vereséget, nem látták okát, miért ne indulhatnék ősszel az alsó tagozatos lányok kerületi versenyén.

Apám hetekkel az esemény előtt hozta fel először a témát, hogy legyen időm izgulni és felkészülni. A sakkverseny egészen más élmény, mint egy kötetlen játék egy klubban, és össze sem hasonlítható azzal, amikor az ember az édesapjával játszik. Kezdetnek sokkal több szabályt kell betartani, amelyeket akkor még nem ismertem. Meg kellett tanulnom, hogy ha megérintek egy bábut, azzal kell lépnem, és nem szabad játék közben az ellenfelemhez szólnom. Játszma előtt és a legvégén kezet rázunk az ellenféllel, és ha úgy látjuk, a másik szabálytalanul lépett, akkor az egyik versenybíróhoz kell fordulni. Ezt mind apám magyarázta el.

Egyik este életünk első sakkórájával tért haza. Klasszikus, magyar modell volt, íves pácolt fatalapzattal, az elején két kerek, piszkosfehér óralappal. Mindjárt játszani akartam volna vele. Szerettem felhúzni a hátulján, és lenyomni a két oldalán elhelyezett karokat, amelyek megállították az egyik órát, és elindították a másikat. De a szüleim nagyon hamar véget vetettek ennek a szórakozásomnak. Ez nem játék, magyarázta apám, hanem komoly dolog. Nem kevesebb, mint újabb lehetőség a sakkjátszma megnyerésére – vagy elvesztésére.

Megtudtam tőle, hogy ha elfogy az időm, és a tizenkettesnél elhelyezett, kis piros zászló leesik, veszítek akkor is, ha nyerésre állok, és akkor is, ha az ellenfelem nem is adott mattot. Először azt hittem, csak ugrat. Azt gondoltam, már a sakk összes szabályát ismerem. Abban pedig biztos voltam, hogy a győzelem és a vereség minden útjával-módjával tisztában vagyok. Erre ez? Mennyi mindent nem tudok még? Ugyanazt az aha-élményt éltem át, mint korábban, amikor apám első óráink során bevezetett egy-egy újabb figurát: rájöttem, hogy ez a játék, amit már addig is imádtam, még gazdagabb, még mélyebb, mint gondoltam.

Beletelt néhány napba, mire rászoktam, hogy minden egyes lépésem után lenyomjam az órát, mégpedig mindig ugyanazzal a kezemmel (ez már akkoriban is hivatalos szabály volt, és ma is az). Hamarosan már csak órával akartam sakkozni. Az idő, mondta apám, majdnem olyan, mintha még egy bábu kerülne a táblára, óvatosan kell vele bánni, és ha egy mód van rá, nem szabad pazarolni. Néha, hogy megmutassa, milyen értékes is, időelőnyt állított be az órámon, hogy több időm legyen a lépéseimre, mint neki. Azokat a játszmákat gyakran megnyertem, ami tetszett is, de közben megértettem, hogy nem kiegyenlített a küzdelem.

Anyám is kivette a részét a felkészítésemből a nagy nap előtt. Egyik délután, amíg apám dolgozott, hosszan beszélgettünk a konyhaasztal mellett arról, hogyan kell viselkednem a sakkjátszmák közben. Azt hittem, arra int majd, hogy olyankor ne beszéljek, de azt már tudtam. Ehelyett arról beszélt, mennyire fontos, hogy kedves legyek az ellenfeleimmel, és szépen viselkedjek velük. Figyelmeztetett, nehogy dicsekedjek vagy örömömben kiabáljak, ha nyerek, még akkor se, ha nagyon örülök.

– Ne feledd, hogy amikor nyersz, a másik játékos szomorú lesz, vagy akár dühös is. Senki sem szeret veszíteni, Zsuzsi. Ezért mindig legyél kedves!

Ha veszítek, tette hozzá, mindig fogjak kezet az ellenfelemmel, nézzek a szemébe, és mondjam, hogy „köszönöm a játékot”, akkor is, ha nem így érzem. Megígértem, hogy így lesz.

A verseny előtti hetek évtizedeknek tűntek. Esténként ébren feküdtem, és elképzeltem, milyen lesz a versenyterem – egy szép, díszes helyiségre számítottam, csillárokra, nehéz faasztalokra és gyönyörűen faragott figurákra. Persze a valóság a fantázia nyomába sem ért. A versenyt egy egészen átlagos helyiségben rendezték meg a helyi kultúrházban, és elnyűtt fabábukkal játszottunk, felgöngyölhető vászontáblán. De nem szomorkodtam emiatt. Attól a pillanattól kezdve, hogy beléptem a terembe, tudtam, hogy ez jó móka lesz.

A többi versenyző szinte mindegyike legalább kétszer annyi idős volt, mint én, de akadt, aki majdnem háromszor. Nem zavart a korkülönbség, végül is azelőtt még csak felnőttekkel játszottam. Ám a többi induló szülei nem nézték jó szemmel, hogy én is versenyzek. Volt, aki el sem hitte, hogy egy négyéves gyerek indul egy sakkversenyen. Emlékszem, többen is lehajoltak hozzám két forduló között, és leereszkedő kérdéseket tettek fel, például tényleg szeretek-e sakkozni, és nem játszanék-e szívesebben más játékokkal. Nem törődtem velük. Nagyon szeretem a sakkot, feleltem. Más játékokat is kedvelek, főleg a plüssmackómat. Miért kellene választanom köztük? És miért foglalkoztatja őket ennyire ez a kérdés?

Azt gyanították, apám kényszerít a részvételre, ami természetesen nem volt igaz. Még ma sem hibáztatom azokat, akik abban az időben aggódtak a jólétemért. Többségükben nem volt rossz szándék, egyszerűen szűk látókörűek voltak, vagy legjobb esetben is tudatlanok. De még ma is elmosolyodom, ha belegondolok, mi játszódhatott le bennük, amikor megnyertem a versenyt.

Igyekeztem nem ujjongani, ahogyan azt anyám kérte tőlem, mégsem tudtam uralkodni magamon. Az utolsó játszma után felugrottam, apámhoz rohantam, és fékezhetetlen kacarászás lett úrrá rajtam. Apám felkapott, körbeforgott velem, anyám pedig mosolyogva nézett minket. Tudtam, hogy megszegtem a szabályát, de abban a pillanatban mintha ő sem tartotta volna ezt fontosnak. Másnap anyai nagymamám látogatott el hozzánk, házi almás pitével érkezett – ez egyik specialitása volt, és tudta, hogy imádom –, és együtt ünnepeltünk. Már rég beleszerettem a sakkba, és egyre jobban megtetszett a győzelem íze is.

Sajnos az első versenyen tapasztalt, rosszalló pillantások és elítélő megjegyzések csak ízelítőt adtak abból, ami ránk várt. Nem sokkal később apám találkozót kért a Magyar Sakkszövetség egyik vezető beosztású képviselőjétől, mert azt remélte, tanácsot kaphat arra nézve, hogyan folytassa az oktatásomat. A megbeszélés nem nyúlt hosszúra. Az illetőt megbotránkoztatta, hogy apám ilyen szigorú edzéstervnek vet alá egy négyéves gyermeket, és követelte, hogy azonnal fejezze be, mielőtt maradandó károsodást okoz a lányának.

Az igazi ellenállás csak a második bajnokságom idején mutatkozott meg. Mivel megnyertem a kerületi elődöntőt, bejutottam az 1973-as Budapesti Kisdobos Sakkbajnokságra, vagyis az „úttörő-olimpiára”, ahogy a szovjet időkben nevezték. Volt lány- és fiúszekció, ami akkoriban Kelet-Európában bevett gyakorlatnak számított. Az előző versenyhez hasonlóan itt is szinte az összes lány legalább kétszer annyi idős volt, mint én, és szemmel láthatóan nagyobb is nálam. Szokás szerint térdelnem kellett, hogy a tábla minden részét elérjem, és apró, négyéves ujjaimmal még elég ügyetlenül írtam le a lépéseimet (ahogy minden játékostól elvárták a hivatalos versenyeken). Az egyik játszmám után valaki azt kérdezte, miért úgy adtam mattot az ellenfelemnek, ahogy.

– Abban a helyzetben kétféleképpen lehetett – magyaráztam. – Azt választottam, amelyiket könnyebb volt elérnem.

Nem vicceltem.

Nem túlzás azt állítani, hogy annak a versenynek az eredménye örökre megváltoztatta az életemet. Nemcsak első helyen végeztem, de százszázalékos eredménnyel – mind a tíz játszmámat megnyertem. A győzelem emlékére a szervezőktől oklevelet kaptam, ezt a szüleim ma is őrzik. Akkor éreztem meg először, hogy talán kivételes vagyok. Addig átlagos magyar kislánynak tartottam magamat. Szerettem a parkban szaladgálni, bújócskázni a környékbeli barátokkal, ahogy bármelyik gyerek. Az, hogy apám minden nap órákon át tanulmányozta velem a sakkot és sokat játszottunk, a világ legtermészetesebb dolga volt számomra. Ám a világ nemsokára emlékeztetett rá, hogy az életem nagyon is szokatlan.

Győzelmem híre gyorsan terjedt. Nem túlzok, amikor azt mondom, kisebb híresség vált belőlem. Újságírók látogattak el hozzánk, és interjút készítettek a szüleimmel a kislányukról, a négyéves csodagyerekről, aki lemosta az ellenfeleit. Én a nappali kanapéján ültem, miközben kérdezgettek, meg butácska viccekkel próbáltak nevetésre bírni. A szüleim eleinte minden interjúra felkészítettek, kérdéseket tettek fel nekem, és segítettek megfogalmazni a válaszokat. De nagyon hamar ráéreztem. Az is segített, hogy a legtöbb újságíró ugyanazokkal a kérdésekkel készült. Szeretek sakkozni? Melyik a kedvenc figurám? Ki a kedvenc sakkozóm? Van-e kedvenc játékom? És mi a kedvenc ételem?

Tetszett a kitüntető figyelem, legalábbis eleinte. Melyik négyéves ne szeretne a pozitív figyelem középpontjába kerülni? Örültem, amikor az utcán idegenek léptek oda a szüleimhez, kedves dolgokat mondtak, vagy megjelent a képem az újságban. De már akkor is éreztem, hogy ez az egész nagyon furcsa. Sok korombeli gyereket ismertem, és egyikük sem szerepelt az esti híradóban, amikor megnyert egy játszmát egy másik gyerek ellen.

Amikor megkérdeztem a szüleimet, miért ez a felhajtás, olyan egyszerűen magyarázták el, ahogy csak tőlük telt:

– Ez a sok ember alig hiszi el, hogy egy négyéves gyerek ilyen jól tud sakkozni. Csak hallani szeretnék, mitől lettél ilyen jó benne.

– És mitől? – kérdeztem apámat.

– Ez az eredménye annak, ha keményen dolgozol valamin, amit nagyon szeretsz.

Teljesen logikusnak tűnt számomra.

A médiacirkusz olyan mértéket öltött, hogy valamikor az ötödik születésnapom környékén felkértek, két szimultánt is adjak, amit persze imádott a sajtó. Mindkét eseményen több mint egy tucat iskoláskorú diák ellen játszottam (összesen harmincöt játszmát), és három kivételével mindet megnyertem.

A sakk természetesen már jóval Bobby Fischer fénykora előtt komoly kulturális tényező volt Magyarországon. A rajongók úgy követték az újságokban a játszmákat, ahogy mások a focit, és olyan kiváló magyar nagymesterek, mint Szabó László és Portisch Lajos, sok családban ismert nevek voltak. Én voltam az ország legújabb ifjú tehetsége. Az pedig, hogy lány vagyok, csak még jobb sztorivá tette az egészet az újságírók számára.

A budapesti úttörő-olimpián aratott, magabiztos győzelmemet az országos bajnokságon elért erős negyedik helyezésem követte. Attól kezdve a sakkversenyek életem részévé váltak, és sosem untam meg őket. Továbbra is napi több órát tettek ki az edzéseim. Hétvégén, sőt néha hétköznap este is közeli versenyekre hordtak a szüleim. Csodálatos élet volt ez, legalábbis szerintem.

Nemsokára már nemcsak lányokat, hanem nálam sokkal idősebb fiúkat, sőt férfiakat is legyőztem, igaz, többnyire versenyen kívüli játszmákban. A fiúk nem szerettek veszíteni ellenem, és sokan ki is mutatták ezt. Egyesek nem voltak hajlandóak kezet fogni velem, és dühösen elrohantak. Mások szaladtak a szüleikhez, és átlátszó kifogásokkal magyarázták, miért győztem le őket. A lányok sem örültek a vereségnek, de ők ritkán háborodtak fel, és sosem jöttek kifogásokkal. Ekkor sejtettem meg először, hogy van, akinek nagyon is számít a sakkozó neme, főleg a fiúknak, annak ellenére, hogy engem egyáltalán nem foglalkoztatott.

Sajnos akkoriban nem csak hízelgő cikkek jelentek meg rólam a médiában. Sokuk egyenesen gonosz volt, egy újságíró nyíltan gyermekbántalmazással vádolta meg apámat, és azt állította, hogy az intenzív sakkoktatással egész életemre „lelki nyomorékot csinál” belőlem. Amikor apai nagyanyám, Szerén elolvasta ezt, teljesen összetört a bánattól. Nem sokkal később elhunyt, és apám a mai napig, legalábbis részben azt a cikket hibáztatja korai haláláért.

Családom számos tagja is aggódott miattam, és nem szégyenlősködtek, a szemünkbe is mondták. Néha, ha valamelyik rokon épp nálunk volt, és engem elküldtek aludni, a szobám vékony falára „tapasztott füllel” hallgatóztam. Mindig feszültté vált a helyzet, amint rám és a sakkra terelődött a szó. Ilyeneket hallottam:

– Te is tudod, hogy ez biztosan nem tesz jót neki. Ő még kislány, babáznia kellene. Én nem hagyom ezt szó nélkül.

Ilyenkor csak arra tudtam gondolni: „Ne vegyétek el tőlem a sakkot! Bármit, csak azt ne!”

Úgy tűnt, mindenkinek megvolt a véleménye arról, ahogy Polgár László és Klára neveli a kislányát. Ezt a következőképpen lehet összefoglalni: „Fejezzétek be!” Gondolom, sok szülő megadta volna magát ekkora nyomásnak, nyilvános bocsánatkérést jelentetett volna meg, és sutba dobta volna az elveit, csak érjen már véget ez a tortúra. De az én szüleim elszántak voltak, pedig bizonyára úgy érezték, az egész ország megkérdőjelezi szülői alkalmasságukat.

Ám ők csak egyre magabiztosabban állították, hogy megfelelő utat választottak számomra. Kezdeti sikereim előtt anyám még nem volt biztos abban, hogy helyes út a sakkot ennyire előtérbe helyező oktatás. Leginkább csak hálás volt, hogy végre rá lehet venni valamivel, üljek nyugton. Hajlandó volt támogatni, amíg fejlődöm, és tényleg élvezem a játékot. Apám természetesen sokkal optimistább volt, de még ő is elengedte volna a projektet, ha elveszítettem volna az érdeklődésemet, vagy ha nem látott volna ígéretes jövőt előttem. Ő úgy gondolta, hogy ha a sakk nem válik be, akkor ugyanolyan lelkesedéssel tanít majd matematikára – addig ez volt a másik fő érdeklődési területünk. Most, hogy a képességeim a sakkot illetően többé nem voltak kérdésesek, teljes erőbedobással haladtunk tovább, és semmiféle rágalmazó sajtóvisszhang nem tántoríthatta el.

Ekkortájt történt, hogy családommal hazalátogattunk anyám szülőföldjére, Tiszaújlakra, amely akkoriban a Szovjetunióhoz tartozott. Egy napon a közeli Ungváron sétáltunk, az Ung partján fekvő parkban, amikor sakkozó férfiak egy csoportjára lettem figyelmes. Olyan látvány volt, mintha a Lenin körúti sakk-klub szabadtéri változatába botlottunk volna. Nem, mondták a szüleim, ők nem hobbisakkozók, hanem szerencsejátékosok, és jobb, ha távol tartjuk magunkat tőlük. Én viszont nem akartam úgy továbbmenni, hogy egy partit sem játszhattam. Az olyan lett volna, mintha a Vidámparkba vittek volna, és közölték volna velem, hogy semmire sem ülhetek fel. A szüleim több férfihoz is odaléptek, de egyiket sem érdekelte a lehetőség. Apám végül mégis rávette egyiküket, hogy leüljön velem – egy borostás úriembert, aki lehetett vagy ötvenéves, rövid ujjú inget és puhakalapot viselt. Tettetett komolysággal világosított fel arról, hogy ezeknél az asztaloknál csak tétben lehet játszani. Megegyeztünk: egy tábla csokoládéban fogadtunk, és ez nekem tökéletesen megfelelt.

Nem tudom, hogy csak kímélni akart, vagy tényleg jobban játszottam nála. Legalábbis megleptem, amikor nagyjából húsz lépésben megnyertem a partit. Amint mattot adtam neki, felpattant és kirohant a parkból, kereket oldott, mielőtt még átadhatta volna jogos jussomat. A szüleim elnevették magukat, én viszont korántsem szórakoztam olyan jól. Végül is csokoládé forgott kockán! Szó sem lehetett arról, hogy a csokim nélkül távozzak. Azonnal üldözőbe vettem, végigkergettem a parkon, és oroszul kiabáltam utána, hogy tolvaj, amilyen hangosan csak tudtam. Mire utolértem, épp kijött a közeli üzletből. Azért szaladt úgy el, hogy megvegye nekem a beígért nyereményt.

Ugyanezen tiszaújlaki látogatás alkalmával kérdeztem meg először anyai nagyanyámtól, milyen számok vannak a karjára tetoválva.

– Az miért van ott, nagyi? – érdeklődtem egyik reggel a konyhaasztalnál ülve. A látható változás a viselkedésében megrémített. Mindig kényeztetett és szeretgetett, ezért amikor hirtelen eltűnt az arcáról az öröm, tudtam, hogy valami rosszat mondtam.

– Ó, nagyon kicsi vagy te még ehhez a történethez – felelte. – Majd elmesélem, ha már nagyobb leszel. – Egy ideig csendben ült, de gyorsan összeszedte magát. – Remélem, sosem kell megtudnod, mit ki nem bír az ember.

Csak annyit értettem az egészből, hogy komoly dologról lehet szó, és nem tanácsos kérdezősködnöm.

Anyám meghallhatott minket, mert még aznap leültetett, és elmesélte, miről beszélt az édesanyja – arról, hogy nem olyan régen szörnyűség történt a világban, és a családunk sok tagja akkor halt meg. Akkor hallottam először az Auschwitz szót. Anyámtól megtudtam, hogy a nagymamámat is odavitték, és még mindig nagyon szomorú a történtek miatt.

– Te meg apu is ott voltatok? – kérdeztem.

– Nem, mi akkor még nem születtünk meg.

– Apu szülei is ott voltak? – akartam tudni.

– Mindegyik nagyszülőd.

1974-ben ütköztem először a nemek problémájába a sakk területén. Ekkor még csak ötéves voltam. Szüleim beneveztek a Budapesti Kisdobos Sakkbajnokság kerületi elődöntőjére ahogy egy évvel korábban is, csakhogy most a fiúk közé. Érvelésük logikus volt: ha fejlődni akarok, jobb ellenfelekre van szükségem. És, ki tudja, miért, abban a korcsoportban az erősebb játékosok történetesen fiúk voltak. Szerencsénkre a szervezők nem bánták a döntést.

Akkoriban már ismerős arc voltam a helyi sakk-közösségben. Így senkit sem lepett meg különösebben, hogy megnyertem a versenyt, sem az, hogy egyetlen játszmát sem veszítettem el. Rendes körülmények között ez a győzelem automatikus bejutást jelent a budapesti bajnokságba – ez a rendezvény lényege. Ám a Budapesti Sakkszövetségnek más elképzelései voltak. A szervezet elnöke nagyon hitt a nemek szerinti csoportba sorolásban. Nem tetszett neki, hogy egy ötéves kislány indult a fiúk versenyén, hát még az, hogy letarolta a mezőnyt. Véleménye szerint nem számított, hogy magabiztosan kiérdemeltem a jogot a budapesti versenyen való indulásra. Ez az esemény csak fiúknak szólt, és tett róla, hogy a nevemet hetekkel a döntő előtt lehúzzák az indulók listájáról. Persze senki sem vette a fáradságot, hogy értesítsenek minket erről a döntésről, így hát intenzív edzéssel töltöttük a versenyig fennmaradó időt. Csak akkor derült ki, hogy kizártak, amikor a nagy napon megérkeztünk a helyszínre.

Apám megnyugtatott, hogy csak valami tévedésről lehet szó, és elsietett, hogy beszéljen az elnökkel, akit a lépcsőházban talált meg. Nem alakult jól a beszélgetés. Apám szerint az elnök azt hajtogatta, hogy lányok nem vehetnek részt a versenyen, és nem lehetett meggyőzni, hogy engedjen játszani. Az sem tetszett neki, hogy még nem vagyok iskolás – pedig az előző évben ez még nem jelentett problémát. Jól van, bólintott végül apám, akkor kénytelen lesz hivatalos panasszal élni. Ekkor parázs vita alakult ki köztük. Az elnök egy ponton megfenyegette, hogy lelöki a lépcsőn, és a hangjából kiérződött, hogy nem blöfföl. Hazáig sírtam a buszon, vigasztalhatatlan voltam, könyörögtem apámnak, menjünk vissza, és juttasson be. De nem tehetett semmit. A verseny elkezdődött, és én nem vettem részt rajta.

Ez ötévesen felfoghatatlan volt, és ma is az. Csak egy kislány voltam, aki szeretett volna sakkozni. Szinte az első perctől fogva mindig akadt valaki, aki ürügyet talált rá, miért nem lehet. Először túl kicsi voltam, aztán nem felelt meg a nemem. Miért kellett ezt így túlbonyolítani?

A budapesti bajnokság körüli balhé csak előfutára volt a sokkal komolyabb csatának, amely a következő évben minden energiánkat elszívta. Itt már sokkal nagyobb volt a tét. Lassan betöltöttem a hatodik életévemet, ami azt jelentette, hogy a törvény szerint a következő szeptembertől iskolába kellett járnom. Ez rémisztő kilátás volt a szüleimnek. Már évek óta otthon tanítottak, és minden értelmes mérce alapján sokkal magasabb szintű képzést kaptam tőlük, mint ami az oktatási rendszerben várt rám. Ez volt az egész lényege. Még nem is voltam tanköteles, de matematikából már a negyedikes anyagot tanultam, sőt egyes területeken még annál is sokkal magasabb szintűt. A koromnak megfelelőnél jobban írtam és olvastam. Jó úton haladtam afelé, hogy folyékonyan beszéljek oroszul, és már a német is egyre jobban ment.

Ami ennél is fontosabb, szerettem, hogy a szüleim tanítanak. Voltak korombeli barátaim a környéken, és szerettem velük lenni. De azt is tudtam, a szüleimmel minden nap különleges munkát végzünk. Nem akartam őket elcserélni egy olyan tanítóra, akit még sosem láttam, és egy olyan iskolára, ahol még sosem jártam.

Mindez azonban nem érdekelte az államot. Magyarországon egyszerűen nem volt szokás otthon tanítani a gyerekeket. Tehát a szüleimnek, ha nem akartak börtönben ülni, meg kellett találniuk a módját, hogy kivételt tegyenek velünk.

Minden reményünk a felmentés volt, amelyet az Oktatási Minisztériumtól lehetett igényelni. Ilyen engedélyt általában csak olyan gyerekek kaptak, akik egészségügyi okokból nem tudtak iskolába járni. Esetemben viszont, érveltek a szüleim, épp az iskola hátráltatna. Hogy megerősítsék álláspontjukat, szüleim segítséget kértek Gábor elvtárstól, a Magyar Sakkszövetség alelnökétől, az egyik kevés olyan embertől a környezetünkben, akinek volt némi befolyása kormányzati körökben. Gábor készségesen segített, és megígérte, szól egy jó szót az érdekünkben az Oktatási Minisztériumban, mégpedig már másnap. Nem ért semmit. Egy héten belül megérkezett a hivatalos elutasítás.

Apámnak azonban esze ágában sem volt feladni. Bement a minisztériumba, mert biztosra vette, hogy rá tudja beszélni az illetékeseket döntésük megmásítására. Amikor megemlítette Gábor nevét, az illetékes elnevette magát.

– Persze hogy ismerjük! Gábor kérte, hogy utasítsuk el a kérelmüket!

Ez egy kijózanító pillanat volt apám számára. Okos embernek tartotta magát, és senkiben sem bízott meg könnyedén. Nehezére esett elfogadni, hogy kevés szövetségesünk egyike a hátunk mögött aktívan konspirált ellenünk. Ott és akkor beadta a fellebbezést és azt kérte, az érdemeink alapján bírálják el.

Az állam ezúttal nem siette el a dolgot. Hónapok teltek el a hivatalos válaszig. Közben a hatóságok megragadták az alkalmat, hogy példát statuáljanak velem és a családommal. Akkoriban még kommunista diktatúra volt az országban, és a rezsim nem pusztán rossz szemmel nézte a kivételes embereket, hanem az egyenlőség elvével is ellentétesnek tartotta őket. A hivatalos ideológia szerint mind egyenlők voltunk, ez pedig azt jelentette, hogy senki sem részesülhetett különleges bánásmódban, különösen nem egy magamfajta zsidó kislány.

Nem volt ritka, hogy kritikusaink arra utalgattak, hogy nem vagyunk „igazi” magyarok. Persze ez nem volt más, mint burkolt módja annak, hogy kimondják: zsidók vagyunk. Soha nem hangzott el szemtől szembe nyílt antiszemitizmus velünk szemben, de barátoktól és támogatóktól tudtuk, hogy ez a légkör körülöttünk. Nem is lepődtünk meg rajta.

A háború ugyan már évtizedekkel a születésem előtt véget ért, de az antiszemitizmus bizonyos formái még mindig éltek Európa-szerte, és Magyarországon különösen. Míg Európa sok országában az emberek vonakodva működtek együtt a nácikkal a holokauszt során, Magyarországon egyesek ezt önként tették. Voltak, akik örömmel szabadultak volna meg a zsidóktól, még akkor is, ha ehhez a népirtás legsúlyosabb bűneiben kellett közreműködniük. A bigott nézetek mélyen gyökereztek a magyar kultúrában, és valószínűleg szerepet játszottak az ellenem és a családom ellen folytatott kampányban is.

Míg mi teljes bizonytalanságban vártuk az engedélyt, hogy magántanuló lehessek, a hatóságok mindent megtettek, hogy alaposan ránk ijesszenek. Gyermekbántalmazással vádolták apámat és megfenyegették, hogy elmegyógyintézetbe zárják. Emlékszem, egy alkalommal fegyveres rendőr jött ki hozzánk azzal a szándékkal, hogy a szüleimet letartóztassa, engem pedig állami gondozásba vegyen.

Miután elment, apám nyugodtan elmagyarázta nekem, a hatalom nem szeretné, hogy sakkozzak, azt akarják, járjak iskolába, ahogy mindenki más.

– Csak ijesztgetnek – nyugtatott meg anyám. – De mi nem félünk tőlük, igaz-e, Zsuzsi? Harcolunk.

– Én nem félek – feleltem. És ez igaz is volt.

A bürokrácia csodája folytán a hatalom végül helybenhagyta a kérelmünket. Ma sem tudom, miért. A sakk világában néhányan szívességgel tartoztak nekünk, amelyet akkor beváltottunk, és ez nyilván segített valamennyit. De még így is kevés esélyünk volt. A hatóságok nyilvánvalóan ellenünk dolgoztak, és semmi sem akadályozta meg őket abban, hogy beváltsák fenyegetéseiket. Csak arra tudok gondolni, hogy nem érte meg nekik a potenciálisan negatív sajtó. Sok rosszat írtak rólam az újságok, de sok csodálóm is volt országszerte. Ha továbbra is büntettek volna egy olyan figyelemre méltó családot, mint a miénk, az nagy port vert volna fel.

Azért mind nagyon örültünk, amikor a médiacirkusz végre befejeződött. Éppen elég „figyelmet” kaptunk egy időre. Noha kritikusaink előszeretettel festették le szüleimet egoista alakokként, akik önző módon a rivaldafényt keresik, nekünk sosem a hírnév volt fontos. Sőt éppen az állt a céljaink útjában, hogy folyamatosan fejlődjek a sakkban. Én a magam részéről alig vártam, hogy visszakapjuk korábbi életünket, és folytathassam az edzéseimet.

4

A VÁLASZTOTT ÚT

A leggyakoribb kérdés, amit egy sakkozónak feltesznek: „Hány lépést látsz előre?” Egyik korai példaképem, a legendás kubai világbajnok, José Raúl Capablanca állítólag így felelt erre: „Csak egyet, de az mindig a helyes lépés.” Persze csak tréfált, de ugyanakkor valami nagyon lényegeset is megfogalmazott. Sokan úgy vélik, hogy a sakk leginkább a számolásról szól, arról, hogy minden lehetséges lépés következményeit pontosan látjuk magunk előtt. A számolás kétségtelenül nagyon fontos, ám sok helyzet annyira bonyolult, hogy nem lehet lépésről lépésre megtervezni. Ilyenkor lép be az intuíció – a sakkban messze ez a legrejtélyesebb képesség. Egyfajta belső iránytű, amely rámutat, hogyan döntsünk egy adott szituációban, még ha nem is tudjuk az okokat, és abban sem vagyunk egészen biztosak, hová vezet majd, amit választunk. Néha így gondolok életem első jelentős döntésére is.

Még csak hatéves voltam. Addig a szüleimtől kapott oktatás két fő területre, a sakkra és a matematikára koncentrált. Magyarország híresen sok zseniális matematikust adott a világnak, és azt hiszem, apám azt remélte, talán én is továbbviszem ezt a hagyományt. Az, hogy volt affinitásom a sakkhoz, megbonyolította a tervet. A szüleim hamar felismerték, hogy választanom kell a kettő közül, ha bármelyikben is naggyá akarok válni.

– Ha nem döntöd el, melyik legyen az – mondta apám –, egyikben sem leszel kiváló. De csak te hozhatod meg a döntést.

Nem lepett meg, hogy egy hatévesre bíznak egy ilyen jelentős döntést. A szüleim akkoriban már úgy beszéltek velem, mintha felnőtt lettem volna, mindig őszintén megmondták a véleményüket és az indokaikat. Ezúttal sem tettek másként.

Nem volt nehéz kérdés. Bár talán tehetséges voltam, nem szerettem különösebben a matekot. Nem tetszett, hogy minden nagyon konkrét benne, és csak a számolásról szól. A sakkot sokkal jobban élveztem, kreatívnak, izgalmasnak és meglepőnek találtam. Még épp csak bepillantást nyertem abba, mit adhat nekem ez a csodálatos játék, és el sem tudtam képzelni, hogy hátat fordítsak neki. Éreztem, hogy a sakk a helyes válasz. Csak egy lépést láttam előre, és kiderült, hogy az volt a helyes.

A szüleim elfogadták a választásomat. Magyarországon akkoriban nem volt szokatlan, hogy sakkozók tisztességesen megéljenek, legalábbis a hidegháborús idők Kelet-Európájához képest. Akadtak olyanok is, akiket támogatott a hatalmi rendszer, és azt a pénzt kiegészíthették, ha időnként díjat nyertek egy-egy versenyen. Tehát semmiképp sem volt földtől elrugaszkodott gondolat, hogy profi sakkozóként megálljam a helyem a világban. Ettől függetlenül a szüleimnek nem a pénz volt az elsődleges kérdés. Nekik az volt a fontos, hogy szeressem, amit csinálok, és legyen esélyem sikereket elérni.

A következő évek formálták leginkább sakkozói személyiségemet. Azelőtt a sakk csak egy játék volt, amellyel sokat foglalkoztam. De miután elhatároztam, hogy erre alapozom életem munkáját, többet jelentett: nemcsak pálya volt, hanem hivatás is.

Minél többet tudtam meg a játékról, annál inkább elvarázsoltak a benne rejlő titkok és lehetőségek. Imádtam, hogy apró finomságok és látszólag jelentéktelen lépések képesek erőteljes támadássá alakítani egy vesztesnek tűnő pozíciót. Tetszett, hogy a türelem és a ravaszság elnyeri jutalmát, legalább úgy, mint egy-egy nagy, merész kombináció, sőt néha még inkább. Egy indiai közmondás szerint „a sakk az a tenger, amelyben egy szúnyog megfürödhet, és egy elefánt belefulladhat”. Más szóval ezzel a játékkal foglalkozhatunk felületesen, ugyanakkor mélyen bele is merülhetünk. Az nyűgözött le igazán, hogy minél mélyebbre ástam magam benne, minél többet elemeztem, tanulmányoztam, minél inkább fejlesztettem az intuíciómat, annál világosabbá vált, hogy sosem érhetek le az aljára, mert mindig van még valami felfedezésre váró újdonság.

Eleinte apám volt az elsődleges tanárom. Délutánonként továbbra is a bentlakásos iskolában dolgozott, és sokszor vállalt éjszakai műszakot is, emellett egy-két mellékállása is volt. Ez azt jelentette, hogy kora délelőtt volt csak néhány óránk a sakkal és más tantárgyakkal foglalkozni.

Az óráink végén apám feladatokat adott délutánra. Hol húsz feladványt kellett megoldanom, hol be kellett magolnom egy fontos játszmát, hol más, hasonló elfoglaltságot talált számomra. Anyám egy középiskolában dolgozott nyelvtanárként. Nem sokkal ebéd után ért haza, ekkor apám elindult dolgozni, én meg a délután jó részét a szobámban, egy sakktábla fölé hajolva töltöttem.

Ez a napi rutin egy darabig jól működött. Hamarosan azonban nyilvánvalóvá vált a szüleim számára, hogy jobb és alaposabb oktatásra van szükségem, mint amit apám nyújtani tudott. Folyamatosan keresték azokat a tanárokat, akik segíthetnek a fejlődésemben, és általában heti egy-két órára hívták el őket hozzánk. Jó érzékkel választottak oktatókat.

Az első edző, akire emlékszem, mert rendszeresen dolgoztunk együtt, Karakas Éva volt, egy tündéri, ötvenes évei közepén járó, rövid szőke, göndör hajú, meleg mosolyú néni. A Vörös Meteor Sakk-klubban találkoztunk először, ahová mindketten jártunk. Magyarország-szerte ismerték, mert számos sakk témájú tévéműsor házigazdája volt, többek között a Támadás a király ellen és a Sakk-Matt címűeké, igaz, én ezek egyikét sem láttam még soha, amikor megkezdtük a közös munkát. Történetesen többszörös magyar női bajnok is volt, és még akkortájt is az ország legerősebb női sakkozói közé tartozott.

Már az első közös óránkon átragadt rám a lelkesedése a sakk szépsége iránt. Az volt a módszere, hogy olyan feladványokat, elméleteket és játékokat talált számomra, amelyek a sakkot kreatív időtöltésként mutatták be, tele meglepő, ellentmondásos ötletekkel és elegáns megoldásokkal. Apámhoz hasonlóan ő is tudta, milyen hasznos, ha lángra lobbantja a képzeletemet. Az általa választott témák, a gyalogátváltozásnak az a válfaja, amikor a gyalogból nem vezér, hanem másik figura lesz, és a merész áldozatok, amelyek végül mattal végződtek, épp ilyenek voltak.