Rick McIntyre

Egy farkas uralkodása

A Yellowstone legendás
Druid falkájának mondája

részlet

corvina

Fordította

Papolczy Péter

The Reign of Wolf 21 © Rick McIntyre, 2020

Foreword copyright © Marc Bekoff, 2020

First Published by Greystone Books Ltd.

343 Railway Street, Suite 302, Vancouver, B.C. V6A 1A4, Canada

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rick McIntyre: The Reign of Wolf 21. The Saga of Yellowstone’s Legendary Druid Pack. Greystone Books, Vancouver/Berkeley, 2020

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Borítófotó: Shutterstock.com

Térkép: Kira Cassidy

June-ra gondoltam, és hogy mi mindenen osztozunk.
Ha egyikünk megvágja magát, mindketten vérzünk.
Ha egyikünk beteg, mindketten szenvedünk.
A házaspár egy embert alkot. A házasok össze vannak kötve azzal, akit szeretnek, és egy emberként fognak össze.

JOHNNY CASH A FELESÉGÉRŐL
a Johnny Cash a Folsom börtönben című, 2008-as dokumentumfilmben

Tartalomjegyzék

A Yellowstone Nemzeti Park északkeleti területének térképe

Előszó

Bevezető

Előzmények

I. RÉSZ – 2000

A Yellowstone farkasfalkáinak territóriumai 2000

A Druid Peak falka, 1999

A Druid Peak falka, 2000

1. Az első tél

2. Lázadás

3. Kölyökszámlálás

4. A kölykök felnőnek

II. RÉSZ – 2001

A Yellowstone farkasfalkáinak territóriumai 2001

Druid Peak falka

5. Bonyodalmak

6. Külön odúk

7. A legnagyobb falka

8. Csata a Lamar völgyében

III. RÉSZ – 2002

A Yellowstone farkasfalkáinak territóriumai 2002

Druid Peak falka

Buffalo Fork falka, alapítás éve 2002

Agate Creek falka, alapítás éve 2002

Geode Creek falka, alapítás éve 2002

Slough Creek falka, 2002. december végén alapítva

9. Az új falkák

10. A Hellroaring-pataki csata

11. Odúk és kölykök

12. Farkasok és hollók

13. Invázió és különbéke

14. A 253-as farkas hihetetlen utazása

IV. RÉSZ – 2003

A Yellowstone farkasfalkáinak territóriumai 2003

Druid Peak falka

Agate Creek falka

Slough Creek falka

Geode Creek falka

Kívülálló hímek

A 302-es társaságában látott Druid nőstények

15. A 302-es farkas színre lép

16. A kölykök felnevelése

17. Együttélés

V. RÉSZ – 2004

A Yellowstone farkasfalkáinak territóriumai 2004

Druid Peak falka

Specimen Ridge falka, alapítás éve 2004

Slough Creek falka

Kívülálló hímek

A 302-es társaságában látott nőstények

18. Január

19. Február

20. Március és április

21. Május

22. Június

23. A küldetés

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerző megjegyzése

Felhasznált irodalom

Képmelléklet

ELŐSZÓ

Mint az a sorozat első könyvéből, az Egy farkas diadalútjából számomra kiderült, Rick McIntyre hihetetlen részletességgel számol be a farkasok viselkedéséről és a társas dinamikáról a yellowstone-i farkasfalkákon belül és a falkák között. Különösen kedvemre van, ahogy Rick a beszámolóiba belesző személyes történeteket a farkasokról, és ezeket megbízható tudományos ismeretekkel ötvözi. Rick célja, hogy a yellowstone-i farkasok életét az átlagemberek is megérthessék, de részletgazdag megfigyelései a kutatók és az etológiát tanulók számára is értékesnek fognak bizonyulni. Egyszerűen nincs senki, aki annyira intenzíven figyelte volna a farkasokat, mint Rick.

Rick aprólékos, hosszú távú megfigyelései és az általa megismert és éveken át figyelemmel kísért, beazonosított egyedek történetei egyedülállóak. Hosszú éveken át Ricket tartottam az első számú szakértőnek minden farkasos témában, és a Yellowstone-sorozat első két kötete messzemenően megerősít ebben a hitemben. Ezek kötelező olvasmányok, amelyeket még sokszor fogok forgatni, és arra biztatok mindenkit, akit érdekelnek a farkasok, hogy tegyen ugyanígy.

Az Egy farkas uralkodása ott folytatódik, ahol az Egy farkas diadalútjának vége szakadt, és a valaha ismert legnagyobb farkasfalka felemelkedését dokumentálja. A 21-es farkas által vezetett Druid Peak falka fénykorában harmincnyolc farkast számlált, és hatalmas területet uralt a Lamar völgyében. A félelmet nem ismerő alfa-hím mindezt úgy érte el, hogy a harcban rettenthetetlen volt, soha nem hátrált meg, soha nem ölt meg egyetlen rivális farkast sem, és ami még fontosabb: kitartott a hozzá hasonlóan lojális, rettenthetetlen és bölcs társa, a 42-es farkas mellett. Egymás iránti odaadásuk története áll e könyv középpontjában.

A 21-es farkast a nevelőapja, a 8-as farkas, a sorozat első könyvének alanya nevelte fel. Kettőjüknek különösen szoros volt a kapcsolata, és a 21-es sok olyan vezetői képességről tett tanúbizonyságot később az életében, melyet mentorától tanult. A 8-as, majd örökbefogadott fia, a 21-es megfigyeléséből Rick megtudta, miként dolgozik össze egy családon belül több felnőtt farkas, hogy felneveljék és táplálják a kicsinyeket, és megvédjék őket az olyan veszélyektől, mint a grizzlyk és a rivális farkasfalkák.

Engem különösen érdekel a vadon élő és a háziasított kutyafélék készsége a játékra. Rick ebben a könyvben egyértelművé teszi, hogy a 21-es volt az egyik legjátékosabb farkas, akit valaha is volt szerencséje megfigyelni. A nagy alfa-hím (a 21-es a méretét biológiai apjától, a 10-es farkastól örökölte, aki bámulatosan nagy és erős példány volt) imádott játszani a kölykeivel, és hagyta, hogy a kicsik legyőzzék őt birkózásban. Ricknek az volt az érzése, hogy a 21-es a falka fiatalabb tagjainak társaságában szerette megjátszani az alacsonyabb rangú farkast, amolyan szerepcserébe ment bele. A 21-es felfogása az alfa-hím szerepről pontosan az ellentéte volt annak, amit mi, emberek az agresszív, domináns alfa-hím személyiségről képzelünk.

Rick a kölykök sokféle közös játékát is megfigyelte, és látta, hogy ezek a játékok, mint például a kergetőzés és a birkózás, miként készítik fel őket felnőttkori feladataikra, a vadászatra és a családjuk védelmére a többi farkas ellen. Rick minden megfigyelése visszaköszön abban, amit a kutyák tesznek, ha szabadon szaladgálhatnak és játszhatnak egymással vagy akár egyedül. A tanítványaimmal évekkel ezelőtt megfigyeltünk hasonlóságokat a vad prérifarkasok és a házi kutyák játéka között. Rick beszámolói ezeket a hasonlóságokat a farkasokra is kiterjesztik.

Rick leírásai a yellowstone-i farkasokról azokra a korai, úttörő kutatásokra emlékeztetnek vadon élő csimpánzokról, amelyek során dr. Jane Goodall minden egyes egyednek nevet adott, és írt az egyedi személyiségükről, amiért eleinte bírálták őt a professzorai, akik közül sokan egyáltalán nem láttak még vadon élő állatot. Kritikusai persze nagyobbat nem is tévedhettek volna, mint azt a csimpánzokkal és számos más állattal kapcsolatos későbbi kutatások is bizonyították.

Mint azt Rick egyszer hallotta valakitől: „Nehéz gyűlölni valakit, akinek ismered a történetét”. Szerintem bárki, aki elolvassa a bátorságról és odaadásról szóló drámai történeteket ebben a könyvben, egyet fog érteni vele.

Marc Bekoff

Boulder, Colorado

BEVEZETŐ

A 21-esnek nyoma veszett. Rendszerint mindennap a családjával volt, így eltűnése aggodalomra adott okot. A 21-es öreg farkas volt. Kilenc évet élt, ami egy farkas átlagos élettartamának a duplája Yellowstone-ban. Egy hónap telt el úgy, hogy senki nem látta.

Végül egy sportszerboltos talált egy elpusztult farkast és egy rádiós nyakörvet a Lamar völgye feletti hegyekben. A férfi leadta a nyakörvet egy vadőrnek, aki továbbította nekem. A 21-es nyakörve volt.

A Farkasprojekt munkatársainak egy csoportja felhajtott a Specimen-hegyhátra vezető meredek ösvényen. A 21-est összekuporodva találtuk meg egy alacsony dombon, egy magasan fekvő réten. A rétről a Lamar völgyére lehetett látni, ahol több mint hat és fél évig volt a Druid Peak falka alfa-hímje.

Sokáig próbáltam rájönni, miért hagyta el a 21-es a falkáját, és miért arra használta végső erejét, hogy eljusson arra a rétre. Biztos okkal ment fel egyedül.

Évekkel később világosodtam meg, ráébredtem az indítékra. Először egy hölgyismerősömnek magyaráztam el, mire jutottam, és amikor a végére értem, zokogni kezdett. Megkérdeztem, mi a baj, és kellett neki néhány másodperc, mire összeszedte magát, majd azt mondta: – Miért nem találok egy olyan férfit, mint a 21-es?

Hadd meséljem el, mire gondolt.

ELŐZMÉNYEK

A sorozat első kötetében, ami az Egy farkas diadalútja – Született vesztesből falkavezér címet viselte, azoknak a farkasoknak a történetét meséltem el, akiket Kanadából hoztak be a Yellowstone Nemzeti Park 1995-ös farkas-visszatelepítési programjának részeként.

Az elsők között érkezett Crystal Creek falka két felnőttből és négy hím kölyökből állt. A legkisebb kölyök a 8-as farkas volt, akit a testvérei szekíroztak, amíg a család az akklimatizációs karámban lakott. Miután a falkát kiengedték a vadonba, a 8-as váratlanul helyt állt, amikor egy dühös grizzlyvel szembeszállva segített megmenteni a testvéreit.

Egy másik család, a Rose Creek falka, nem sokkal azt követően szétesett, hogy kieresztették őket a karámból, ahol az érkezésük után tartották őket. Az alfa-nőstény, a 9-es farkas nyolc kölyöknek adott életet. Az apjukat illegálisan lelőtték, így a 9-es farkasnak egyedülálló anyaként kevés esélye volt életben tartani a kölykeit. Egy farkasbiológusokból álló csapat befogta a nőstényt és a kölyköket, és visszatette őket egy akklimatizációs karámba azzal a szándékkal, hogy hat hónap múlva szabadon engedik őket.

A szabadon engedésük napján a 8-as farkas, aki akkor tizennyolc hónapos volt, emberévekkel számolva körülbelül tizenhat éves, véletlenül arra a területre vetődött. Meglátott néhány kölyköt a Rose Creek falkából, és összebarátkozott velük. Így aztán a kölykök anyja befogadta a 8-ast a falkájába új alfa-hímként, ami komoly felelősséggel járt a fiatal farkas számára.

Azon a télen, amikor a 8-as segített felnevelni a fogadott kölykeit, négy új falka érkezett Yellowstone-ba. A Druid Peak falka alfa-hímje, a 38-as farkas olyan erős volt, hogy szétszakította a fémből készült szállító kennelét. Miután a Druid Peak falkát szabadon engedték, ők megtámadták a 8-as eredeti családját, megölték az alfa-hímjüket, és elfoglalták a területüket. A túlélő Crystal Creek farkasok délre menekültek, és egy új völgyet találtak, ahol letelepedhettek. A csoportot később Mollie falkájának nevezték át Mollie Beattie, az Egyesült Államok Hal- és Vadvédelmi Szolgálatának igazgatója tiszteletére, aki a visszatelepítés megkezdése után egy évvel hunyt el. Mollie lelkes támogatója volt a farkasok visszatelepítésének, és 1995-ben segített az eredeti Crystal Creek falka egy részét a karámjukba vinni.

1996 tavaszán a 8-as és a 9-es farkasnak közös kölykei születtek. Egy nap a 8-as meglátta, ahogy egy farkasfalka a családja felé rohan a hegyoldalban. A Druid falka volt az, az alfa-hímjük vezette őket: a hatalmas farkas, aki megölte a 8-as apját. A 8-as habozás nélkül nekirontott a sokkal nagyobb hímnek, eltökélte, hogy megvédi a gondjaira bízott fiatal farkasokat. A két alfa-hím mindent beleadva egymásnak rontott, és az esélytelenebb 8-as legyőzte a 38-ast. Megverte, majd úgy döntött, megkíméli az életét, és hagyta elfutni.

A fiatal farkasok, köztük a 21-es farkas, szemtanúi voltak a 8-as bátor diadalának. A 21-est két évig a 8-as nevelte, ő volt a mentora. A 21-es az ő példamutatásával tanulta meg, hogyan kell vadászni, hogyan kell kölyköket nevelni, és hogyan kell egy alfa-hím felelősségével eljárni, ha a családról van szó.

A 21-es 1997 őszén, két és fél éves korában, emberévekkel számolva körülbelül huszonnégy évesen hagyta el otthonát. A 38-as halála után alfa-hímként csatlakozott a rivális Druid falkához, és a 38-as kölykeit ugyanúgy nevelte, ahogyan a 8-as nevelte őt és a testvéreit.

Amikor a 21-es csatlakozott a falkához, a Druid falkát egy erőszakos és hatalmaskodó alfa-nőstény vezette. A 40-es farkas egy idő után elűzte az anyját és két lánytestvére közül az egyiket a falkából. A megmaradt testvér, a 42-es, évekig tűrte, hogy a 40-es szekálja és bántalmazza. Azt gyanítottuk, hogy a 40-es két egymást követő évben, 1998-ban és 1999-ben megölte a 42-es kölykeit, mert így a falka az ő almára tudta fordítani az erőforrásokat.

A 21-es és a 42-es az első naptól fogva szemmel láthatóan vonzódtak egymáshoz, valószínűleg a nagyon hasonló személyiségük miatt. Ahogy a következő években figyeltem a két farkast, óhatatlanul arra gondoltam, mennyivel szebb lenne az életük, ha valami történne a 40-essel. 2000 tavaszán olyan drámai eseményeknek voltam tanúja, amelyek gyökeresen átrendezték a Druid falkát.

I. RÉSZ

2000

A Yellowstone farkasfalkáinak territóriumai
2000

A falkaméret egy naptári év során növekszik és csökken.

Ezek az ábrák az adott év fő falkatagjait mutatják. H = hím és N = nőstény. A csillag (*) azt jelzi, hogy a nőstény vélhetően már kölykezett. A más falkákból csatlakozó farkasok származási falkáját zárójelben tüntetjük fel, amikor egy farkasról először esik szó. A négyzetek a felnőtteket és az egyéveseket jelölik, a körök a kölyköket.

A Druid Peak falka, 1999

A Druid Peak falka, 2000

1

Az első tél

1994-től 1997-ig csak nyaranta dolgoztam a Yellowstone-ban, majd minden ősszel a nyugat-texasi Big Bend Nemzeti Parkban töltöttem be a természettudósi állást. 1998 tavaszán a yellowstone-i természettudós állásomból váltottam nyári munkára a Farkasprojektnél, és segítettem a park farkaspopulációjának kutatásában és megfigyelésében. Továbbá előadásokat tartottam az érdeklődőknek, és segítettem a látogatóknak megfigyelni a farkasokat és megérteni a viselkedésüket. 1999 tavaszától kezdve egész évben a Farkasprojektnek dolgoztam. Mivel a munkámból adódóan mindennap a szabadban kellett lennem, az 1999/2000-es tél közeledtével aggódni kezdtem. New Englandben nőttem fel, így nem volt számomra ismeretlen a kemény tél, de mivel az utóbbi huszonkét télen sivatagi parkokban dolgoztam, féltem, hogy kiveszett már belőlem a régi edzettség. 2000 januárjában megtapasztalhattam a téli időjárást a Yellowstone-ban. Mínusz 36 Celsius-fokot mértek, és vastag hó borította a tájat. Egy nap sokadmagammal bő két kilométert kellett felfelé caplatnom a mély hóban, hogy megvizsgáljunk egy vapitibikát,1 amelyet farkasok öltek meg. Négy kimerítő óra alatt sikerült megtennünk az utat.

A félelmem, hogy már nem rendelkezem egykori hidegtűrésemmel, megalapozottnak bizonyult. Nehezen tudtam megőrizni a testhőmet a munkám során, gyakran órákon át kellett egy helyben állva figyelnem a farkasokat. Szerencsére felfedeztem a kézmelegítőket, kis vegyi tasakokat, amelyek rázásra felmelegednek. Használtam lábmelegítőket is: öntapadó oldalukat a zoknim aljára tudtam erősíteni. Ezek nélkül a segédeszközök nélkül nem éltem volna túl a hideg telet Yellowstone-ban.

A kéz- és lábmelegítők segítettek, de az igazán hideg napokon gondom volt a testhőmérsékletemmel, akárhány réteget is húztam magamra. Ahogy ott fáztam és dideregtem, a farkasok sokszor összegömbölyödve aludtak a havon, tökéletesen alkalmazkodva a fagypont alatti hőmérséklethez, hála vastag téli bundájuk hőszigetelő képességének. Ha a járkálás nem volt elegendő, hogy felmelegedjek, vissza kellett ülnöm a kocsimba, fel kellett tekernem a fűtést, és el kellett érnem a normál testhőmérsékletet, mielőtt visszamehettem végezni a munkámat.

A Druid falka januárban nyolc főt számlált: volt az alfa-hím, a 21-es; az alfa-nőstény, a 40-es; annak a húga, a 42-es; volt három fiatal felnőtt nőstény, a 103-as, a 105-ös és a 106-os; és két szürke kölyök. Az egyik kölyök vállszőrzetén egy nyeregszerű, sötét folt volt, míg a másik kölyök hátán feltűnő fekete csíkok húzódtak. Nyerges és Csíkos néven emlegettük őket. A most nyolc hónapos kölyköknek elég jó volt az állóképességük ahhoz, hogy lépést tartsanak a felnőttekkel, mivel a család nagy utakat tett meg a Yellowstone északkeleti részén elterülő nagy territóriumukban, a Lamar völgyében.

Ahogy azon a januári napon figyeltem a Druid falkát, láttam, hogy a farkasok mennyire pedánsan ágyaznak meg maguknak a hóban, különösen a 42-es. Egy hideg reggelen néztem, ahogy két percen át aprólékosan kitapos egy mélyedést a vastag hóban, majd több kis kört téve lelapítja a fekhelyet, végül összegömbölyödve lefekszik. A kráter óvta a széltől, és minimalizálta a hőveszteséget. Miközben rótta a köröket a hóban, arra gondoltam, hogy a kutyák, még a fűtött manhattani luxuslakásokban lakó uszkárok is, hasonló mozdulatokat tesznek lefekvés előtt, és ezt a téli körülményekhez alkalmazkodó vad, farkas őseiktől örökölték.

A prérikutyákkal ellentétben, amelyek a hideg hónapokban téli álmot alszanak, a pockok egész évben aktívak. A hosszú yellowstone-i tél alatt alagutakat ásnak a hóban az eleséglelőhelyekre. A tízdekás kis lényeket a farkasok olyan rágcsának tekintik, mint az emberek a földimogyorót.

A farkasok, kölykök és felnőttek egyaránt, szemmel láthatóan élvezik a feladatot, hogy elkapják őket. A pockok élő játékként is szolgálnak a farkaskölykök számára.

Láttam, ahogy a Druid falka legalacsonyabb rangú nősténye, a 106-os, leás a mély hóba, majd pofáját a lyukba dugja. Biztosan meghallotta, ahogy egy pocok éppen alagutat ás. A farkas ezek után rávetette magát egy közeli pontra, és megpróbált leszorítani egy pockot a mellső mancsával.

Szemmel láthatóan elvétette, mert ott is leásott, majd bedugta a fejét a lyukba. Nyerges odarohant, és próbált segíteni, de csak lábatlankodott. A két farkas néhány pillanatig dulakodott, majd áttértek a játékos birkózásra.

Később a hónap folyamán láttam, ahogy a 106-os egy élő pocokkal játszik, amit akkor fogott. Elülső mancsával tologatta, és kikaparta, amikor a pocok beásta magát a hóba. Elkapta, majd futni hagyta, de hamarosan újra felkapta. A 106-os elterült, és óvatosan csócsálta a pockot. Az kiugrott a szájából, és elszaladt. A farkas könnyűszerrel újra elkapta. Mostanra az apró állat már döglöttnek tűnt. Az egyik kölyök odaszaladt, és játszott az élettelen pocokkal. Hagyta, hogy leguruljon egy meredek, behavazott lejtőn, utánaszaladt, és elkapta, majd az orrával tologatta körbe. Ettől a mozgástól megint élőnek hatott, és amikor lecsúszott a havon, a kölyök üldözőbe vette, majd elkapta.

Addig még soha nem figyeltem meg farkasokat a kora téli párzási időszakban, ezért a romantikus érdeklődés jeleit kerestem a 21-es falkájának öt nőstényében. Néhányan talán azt feltételeznék, hogy egy alfa-hím csak az alfa-nősténnyel párzik, de mivel a 21-es kintről csatlakozott a falkához, és egyik nősténnyel sem állt rokonságban, elvileg mind potenciális partnere lehetett.

Január 5-én láttam, ahogy a 42-es a farkát csóválva odamegy a 21-eshez. A nőstény pofán nyalta, mire ő megszagolta a nőstény hátsóját, a hím farkas így győződik meg a nőstény szaporodóképességéről. Nem tett további lépéseket, vagyis a nőstény még nem tüzelt. Tíz napra rá a 21-es odament a 40-eshez, és megpróbálta megmászni. A nőstény még nem állt teljesen készen a szaporodásra, ezért megfordult, és a hím felé kapott. A 21-es vette a lapot, és odébb állt. Az elkövetkező években többször tanúja voltam, hogy a 21-es nagyon tiszteli a nőstényeket, és alázattal elfogadja az elutasítást.

Január 21-én életemben először segítettem rádiós nyakörvet tenni farkasokra. A nyakörvet télen szokták feltenni, részben azért, mert a nagy hó lelassítja a helikopter elől menekülő farkasokat, és egy lassabb célpontot könnyebb eltalálni az altatólövedékkel. A yellowstone-i Farkasprojekt igyekezett elérni, hogy minden falkában legalább két farkasnak legyen nyakörve. Egy adott évben a park farkasainak átlagosan 25 százaléka viselt nyakörvet. A Farkasprojekt által használt jeladó nyakörvek súlya körülbelül 60 deka, vagyis egy átlagos kifejlett yellowstone-i farkas tömegének bő 1 százaléka. Az elemek akár négy évig is bírhatták, de néha ennél korábban lemerültek. Ha egy nyakörv meghibásodott, akkor vagy kicserélték, vagy nem, attól függően, hogy a falkában hány farkas viselt nyakörvet, mennyire volt fontos az adott farkas a folyamatban lévő kutatások számára, és hogy a farkast újra be lehetett-e fogni.

Kora reggel a Soda Butte-pataktól délre pillantottam meg a Druid farkasokat, majd felhívtam Doug Smitht, aki helikopterről készült végezni az altatást. Kerry Murphy, a Farkasprojekt másik biológusa egy Supercub repülőgépen ült a pilótával, Roger Stradley-vel. Ők felderítőként készültek irányítani a helikopter pilótáját a farkasok felé.

Délelőtt 10 óra körül a repülőgép megérkezett, körözött a falka körül, és beazonosította a 40-es farkast, akit a csapat el akart altatni, hogy kicserélhessék a nyakörvét, mert már nem működött. A helikopter nyugat felől érkezett. Mivel a felderítő repülőgép egész évben sokszor köröz a farkasok feje felett, az állatok általában nem foglalkoznak vele, de a helikopter hangjára elszaladnak. Megtanulták, hogy a rotorok hangja után nem sokkal valakit meglőnek.

Doug biztonságosan be volt kötve, és kihajolt a helikopter jobb oldalán. Meglőtte a nőstényt egy kábítólövedékkel, és látta, ahogy az állat beszalad a fák közé. A helikopter leszállt. Doug kiugrott, követte a nyomokat, és megtalálta a hóban fekvő farkast. Megvizsgálták őt, van-e rajta sérülés, szenved-e valamilyen betegségben, milyen az általános egészségi állapota, majd Doug új nyakörvet tett a nyakába. A legénység rádión közölte velem a farkas új adófrekvenciáját, én pedig visszaszóltam nekik, hogy jól fogható a jel a vevőkészülékemen. Másnap reggel láttam, hogy a 40-es visszatért a falkához, és úgy viselkedett, mintha mi sem történt volna.

Február 3-án a Druid falka egyik alacsonyabb rangú nősténye, a 105-ös, odament a 21-eshez. A 21-es megszaglászta a nőstény hátsó felét, aztán elsétált, szemmel láthatóan nem keltette fel az érdeklődését. Nem sokkal ezután odament hozzá a 42-es, csóválta, majd félrecsapta a farkát, felfedve a hátsóját. A faroknak ez a félrehajtása jelzi, hogy a nőstény nemsokára kész szaporodni. Másnap a nőstény ugyanezt megismételte, és a hím megmászta, de lecsúszott róla. A 21-es csóválta a farkát, megpróbálta ismét megmászni a nőstényt, és újfent leesett. Hamarosan kiderült a számomra, hogy a hímnek általában többször kell próbálkoznia, mire megtörténik a párzás.

A harmadik próbálkozása sikeres volt, és a 21-es és a 42-es közösült. Még senkinek sem sikerült kideríteni, van-e vajon biológiai jelentősége a párzás időtartamának, amely néhány perctől bő fél óráig is tarthat. A párzás alatt a farkasok látszólag össze vannak ragadva. Ha a közelükben valami megzavarja őket, csak küzdelmek árán tudnak elszakadni egymástól, több, jó eséllyel fájdalmas próbálkozás után. A 40-est valószínűleg felháborította, hogy a 21-es a testvérét tüntette ki a figyelmével, így odarohant, és megtámadta a 42-est, aki a 21-essel továbbra is összeragadva hanyatt vágta magát. A párzást már túl késő volt megakadályozni, így a 40-es elment, a 42-es pedig feltápászkodott, és egymásnak háttal álltak a 21-essel. Hat perc után a pár szétvált. Ez volt az első farkaspárzás, amit életemben láttam, és különösen nagy jelentőséggel bírt, mivel a 21-es és a 42-es vett részt benne. Évek óta figyeltem és tanulmányoztam őket, és különösen bensőségesnek éreztem a kapcsolatukat, valószínűleg azért, mert hasonló vérmérséklettel rendelkeztek, és úgy tűnt, az együttműködést részesítik előnyben az erőszakkal szemben, amikor a falkatársakkal érintkeztek.

Néhány nappal később a 21-es végigszaglászta a falka összes nőstényének a hátsó felét, az alfa-nőstényt, a 40-est leszámítva. Három nappal később hébe-hóba megszaglászta a 40-est is, de ennél tovább nem ment. Még aznap a 106-os, a legalacsonyabb rangú nőstény, többször is megállt a 21-es előtt, és a farkát félrecsapva jelezte, hogy érdeklődne a párzás iránt. A hím megmászta, de gyorsan lecsúszott róla. Próbálkozott tovább, és végül sikerült egyesülniük. Míg ezzel foglalatoskodtak, odament hozzájuk a 40-es, megzavarta őket, és félrecsapta a farkát a 21-es számára, de a hím nem foglalkozott vele, valószínűleg még nem tüzelt.

A 21-es napokig nem vett tudomást a 40-esről, még csak meg sem szaglászta, amikor az félrecsapta a farkát, de február 12-én nagyobb érdeklődést mutatott iránta. A 40-es most már egyre agresszívabban viselkedett a 42-essel, többször is földhöz szegezte, és megharapta. A 42-es visszavágott, de mindig alul maradt. Két farkasmegfigyelő, akik sokat segítettek nekem, Mark és Carol Rickman, észrevettek egy véres sebet a 42-es lábán, ahol a 40-es alighanem megharapta. Később láttam, ahogy a 40-es felállt, odasétált a 42-eshez, és minden ok nélkül beléharapott. Láttam, hogy a 21-es többet foglalkozott a 42-essel, mint vele, nyilván ez a 40-es számára is világos volt, ezért is bánhatott így a húgával. És ott volt még a probléma, hogy a falka öt nősténye mind szülhetett. Arra jutottam, hogy egy olyan domináns személyiségű farkas, mint a 40-es, egyedüli nőstényként akar szülni a családban, és emiatt kész volt erőszakot is alkalmazni. Kétszer látta a 21-est és a 42-est párzani, és bizonyára gyanította, hogy a testvére vemhes.

Mivel nem tudtam minden percben szemmel tartani a Druid falkát, minden esély megvolt rá, hogy a 21-es olyankor párzik a 40-essel, amikor nem látom. Többször is láttam őt megmászni a nőstényt, de soha nem voltam szemtanúja sikeres közösülésnek. Négy nappal később a 40-es mintha megszűnt volna tüzelni. Odament a 21-eshez, és megszaglászta. A hím nem foglalkozott vele, és a nőstény nem csapta félre a farkát.

Február végére a Druid falka élete kezdett visszatérni a normális kerékvágásba. Egy este láttam a két kölyköt, Nyergest és Csíkost, ahogy egymással játszanak. A 21-es csatlakozott hozzájuk. Körbetrappolta a fiait, és birkózott velük, úgy viselkedett, mint egyenrangú felekkel, pedig sokkal nagyobb volt náluk, és ő volt az alfa. Később a 21-es lefeküdt, és az egyik kölyök ráugrott. A fiatal hím a mellső mancsait az apja nyaka köré tette, és az állkapcsukkal bunyóztak. A 21-esben többek között mindig is a játékos személyisége nyűgözött le. Megtermett, zord külsejű alfa-hím volt, súlyos felelősséggel a vállán, de szemmel láthatóan nagyon élvezte a vad hancúrozást a családjával.

Ekkor a 40-es okozott meglepetést. Odament, és behódolóan köszöntötte az egyik kölyköt, megnyalta az arcát, ahogy egy alárendelt farkas tenné az alfával. Elszaladt, de kisvártatva megállt, megfordult, és játékosan fejet hajtott a kölyök felé, majd ismét elszaladt, híva a kölyköt, hogy kergesse őt. A kölyök utánafutott, és felugrott a hátára. A nőstény játékosan kapott felé, majd ismét elszaladt. Még soha nem láttam őt ilyen játékosan viselkedni alacsonyabb rangú falkatagokkal. De utána rájöttem, hogy mivel mindkét kölyök hím, nem veszélyeztetik az alfa-nőstény státuszát.

Március 2-án megkezdődött a Yellowstone Farkasprojekt késő téli tanulmánya. A projekt minden télen két harmincnapos felmérést végzett. A kora téli tanulmány november közepétől december közepéig tartott, a késő téli pedig márciusban zajlott. A feladatok közé tartozott, hogy a személyzet és az önkéntesek dokumentálják a harmincnapos időszakok alatt a vadászatokat és a zsákmányejtéseket. Én a Druid csapatban voltam egy új önkéntessel, Melissa Andréval.

A vizsgálat negyedik napján láttuk, ahogy Nyerges és Csíkos segítenek a Druid alfáknak egy öszvérszarvastehenet levadászni. A farkasok leterítették, még mielőtt futásnak eredhetett volna. A tehén nagyon legyengülhetett a hosszú, hideg tél után, mivel a táplálék is gyenge minőségű volt, az előző nyárról megmaradt kiszáradt növényzetből állt. Másnap ránéztünk egy nagy bölénybikára, ami már napok óta ahhoz is magatehetetlen volt, hogy felkeljen. Néhány órával később elpusztult. A Druid falka megtalálta a tetemet, és napokig fogyasztották. Az idősebb és gyengébb állatok tél végén gyakran halnak természetes halált, és a tetemük könnyű táplálékforrás a farkasok számára.

Télen a farkasoknak nem kell azzal számolniuk, hogy a grizzlyk ellopják a zsákmányukat, mivel a medvék a barlangjukban alszanak. Kora tavasztól más a helyzet. Március 10-én láttam, ahogy az első grizzly kijön a barlangjából. Kövérnek tűnt, jó formában volt, pedig késő ősz óta egy falatot sem evett. Azonban kissé kótyagosnak tűnt. Észrevettem, hogy gyakran megállt beleszimatolni a levegőbe, valószínűleg egy tetem szagában reménykedett. Nem sokkal korábban láttam a 42-est átvágni azon a területen. A medve kiszimatolta őt, és követte a nyomot, jó eséllyel azt hitte, hogy elvezetheti őt egy elejtett vadhoz, vagyis egy ingyen ebédhez.

Március közepén jeleket fogtam a Druidoktól a Footbridge parkolótól északra fekvő erdős területükről. A 40-es valószínűleg itt készült megszülni a kölykeit. A fák miatt nem láttam a farkasokat, de fájdalmas vonyításokat hallottam a környékről. A 40-es alighanem megtámadta a 42-est. Néhány perccel később a falka láthatóvá vált, és a 42-es egy friss sebet nyalogatott a hátsó felén. A két nővér most már közel ötéves volt, emberi évekbe átszámolva körülbelül negyvenkettő. A 40-es évek óta rendszeresen verte a 42-est.

Másnap láttam a 21-est és fiait, Nyergest és Csíkost, amint vagy húsz vapitibikát üldöznek. Nyerges elrohant az apja mellett, utolérte a sor legvégén futó bikát, és elkapta az egyik hátsó lábát. A bika lerázta magáról a kölyköt, és elszaladt. Ezután a két kölyök a szarvas két oldalán futott tovább. A 21-es ott volt közvetlenül mögöttük. A 40-es csatlakozott az üldözéshez, a vapiti pedig befutott egy hegygerinc mögé. Egy perc elteltével egy csapat holló körözött a terület felett, azaz a farkasok megölték a szarvast. A felderítő repülőről még aznap megerősítették, hogy a falkának van ott egy teteme. Később megvizsgálták a szarvast, és kiderült, hogy nagyon silány a csontvelője. A csontvelő általában az utolsó zsírtartalék, amit a vapiti felhasznál, vagyis a bika nagyon le lehetett soványodva.

Később a 21-es és a kölykök újra megjelentek. Nyerges és Csíkos elkezdtek játszani egymással, és az apjuk is csatlakozott hozzájuk. Láttam, ahogy a 21-es birkózik az egyik kölyökkel, és a nagy alfa-hím engedte a fiának, hogy a földre szegezze őt. Utána játékból harapdálták egymást, majd a 21-es körbe-körbe kergette a kölyköt a környéken. A másik kölyök látta a játékot, és ő is beszállt. A hosszú tél a végéhez közeledett, a falkában hamarosan új kölykök cseperednek, a farkasok számára ez az év legizgalmasabb időszaka.

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7086 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Italianno– SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Open Sans – SIL Open Font License

Poly – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License