Laurell K. Hamilton: Rafael

Copyright © 2021 by Laurell K. Hamilton

Hungarian translation © Török Krisztina

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laurell K. Hamilton: Rafael

A Jove Book, Berkly, a trademark of Penguin Random House LLC., New York, 2021

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 013 0 (epub)

ISBN: 978 963 598 014 7 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Demeter Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kalocsai Judit

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Olyan sokan kértétek, hogy legyen végre egy regény, amelyben Rafael, Claudia meg a többi vérpatkány áll a cselekmény középpontjában –
hát tessék, ez a sztori éppen ilyen. Küldöm még azoknak is, akik azt szeretnék, ha többet és gyorsabban írnék. Igen, hogy írjak gyorsabban! Parancsoljatok, íme a következő könyv, amely még épp elkapja a Patkány éve végét. És ahogy az óévből új év lesz, és beköszönt a Bivaly éve, kívánom, hogy az egész világnak hozzon reményt, boldogságot, jó egészséget és bőséget.

1

Épp Claudiával edzettem együtt a konditermünkben. Nyilvánvaló, hogy esélyem sincs olyan súlyokat megmozgatni, amilyenekkel ő dolgozik, viszont azt megtanulhatom tőle, hogy hozhatom ki a legtöbbet a számomra még mindig nagyon új szupererőmből. Ha az ember fia, lánya egy filmben vámpír vagy alakváltó lesz, valahogy magától értetődően érzi az új erejét, egyből vágja, hogyan működik. A való életben ez az egész nagyon máshogy megy. Legalábbis nekem. Vegyük például a kondit: van az a súly, ami egyszerűen rám hozza a frászt, és hiába bírnám el az erőmből, az agyam nem hiszi el, hogy képes lennék megemelni, ezért nem is vagyok rá képes. Hát ezért töltöm újabban a szombat délelőttjeimet éppen Claudiával és éppen a konditeremben. Ő ugyanis segít átlendülni ezeken a félelmeken. Türelmesen elmagyarázta, hogy eleinte a legtöbb alakváltó ugyanezekkel a problémákkal küszködik. Én ugyan nem vagyok a szó szoros értelmében alakváltó, bizonyos szempontokból mégis tekinthetünk annak. És hogy miről dumálunk, amikor épp nem a nagy súlyokkal vagyunk elfoglalva? Miről másról, mint a pasikról? Az embert még csak-csak kiiktathatjuk az ember lányából, de a csajt a vérpatkányból soha. Vagy hogy is van ez.

– De amikor Rafael annyira egyben van: magas, jóképű, és olyan, akár a tejcsoki. Ott van a csodás háza azzal a döbbenetesen pazar medencével, hogy lassan már én is akarok egyet. Ráadásul ez a pasi még udvarias is, választékosan beszél, kész úriember.

– Ez tény – bólogat Claudia.

– Akkor miért nem nyüzsögnek körülötte a nők?

– Tőle kérdezd! – feleli, miközben végignyúlik a nyomópadon, és a barna kezét egy akkora súlyra kulcsolja, hogy a szemem is jojózik tőle. Rémisztő. Mondjuk, Claudia is hatalmas. A pár centi híján kétméteres magasságához dudorodó izmok is társulnak, amik a sportmelltartó-sportgatya kombóban ráadásul rendesen ki is villannak. Most megfeszülnek, és már ebből látszik, hogy nagyon is ki fogja tudni nyomni ezt az iszonyatos súlyt. Fura, de hiába láttam már többször, ahogy ilyen súlyokkal dolgozik, képtelen vagyok megszokni, váltig halálra vagyok rémülve attól, hogy valaki fekvenyomásban ilyen tömegeket mozgasson meg. Végül is maga fölé emeli, az ég szerelmére! Volt már annál könnyebb kocsim, mint amit épp megemelni készül a speckó megerősített rúdon. Ha halandó ember lenne, és a súly visszazuhanna a mellkasára vagy a nyakára, összezúzná a csontjait, a légcsövét, mindent, és vége lenne, mielőtt még egyáltalán hívhatnánk a mentőket. Vagy ha, mondjuk, a mellére esne, és nem is zúzná szét a bordáit, legfeljebb segítségért kiálthatnék, mert egyedül leemelni nem tudnám róla, és ha rajtam múlna, kinyomná belőle a szuszt, és megfulladna. Ilyen hatalmas súlyokkal nem tudok neki asszisztálni, és ezt meg is mondtam, mire csak megvonta a vállát.

– Ha nem lennél itt, akkor is pont ennyivel dolgoznék.

Ezzel nem tudtam vitatkozni, hagytam, hadd csinálja.

A százhatvan centimmel, nőként eddig úgy éreztem, elég tiszteletre méltó súlyokkal dolgozom magam is, de amikor Claudiával együtt gyúrok, mindig törékeny kis mütyürnek érzem magamat. Mondjuk, mellette Hulk is csak egy mütyürkének érezné magát, szóval próbálom nem sokat túráztatni magam az érzésen.

Szépen leemelte a rudat a tartóról, lassan leengedte a mellkasáig, végig tökéletesen uralta a súlyt. Csak az izmai feszülése árulta el, hogy ez már neki sem játék maci. Meg ahogy kurtán, élesen kifújta a levegőt, majd szépen kinyomta az egészet. Mivel piramisban dolgoztunk, tisztában voltam vele, hogy alsó hangon is három ismétlést lenyom ezzel a végső súllyal most, vagy akár ötöt is, mégis minden idegszálammal azért könyörögtem magamban, hogy rakja már vissza a rudat a tartóra. Legyen vége! Nem mintha azt gondoltam volna, hogy nem fogja tudni megcsinálni, a fő parám az volt, hogy én nem fogom bírni idegileg.

Öt ismétlést végigcsinált ugyanilyen kiegyensúlyozottan, alig látszott rajta, hogy erőlködik, tényleg csak a lélegzetén hallatszott, hogy most azért nagyon összpontosít. Ahogy visszarakta végre a tartóra a rudat, kiderült, hogy én felejtettem el lélegezni, most fújtam ki egyszerre mindet, amit eddig bent tartottam, mintha én nyomtam volna a mázsákat, nem ő.

Felült, rám mosolygott.

– Ugye tudod, hogy soha nem kockáztatom az életemet gyúrás közben?! Ha kicsit is veszélyesnek érezném, akkor vagy nem csinálnám, vagy megkérnék valakit, aki képes segíteni, hogy szpotoljon.

– Tisztában vagyok vele, hogy nagyon óvatos vagy. A hiba bennem van. Szerintem soha nem fogom tudni megszokni, hogy ilyen embertelenül őrült súlyokkal dolgoztok. A halandók még ránézni se bírnak ekkora tömegekre.

– Már te is jóval nagyobb súlyokat meg tudsz mozgatni, mint egy halandó – vette magához a törülközőjét az állványról. Mindig mindannyian gondosan letörölgettük magunk után az eszközt, amivel vagy amin dolgoztunk. Ez a konditermi illem része.

– Persze, de ennek a közelébe se jutok.

– Jó, de nem is vagy akkora, mint én.

– A legtöbb pasi sincs akkora, mint te – nevettem nagyot.

Erre csak mosolygott, fehér fogai vadul villantak elő barna arcából.

– Te jössz! – mondta azzal a boldog és vadállati mosollyal, mintha egy párduc mosolyát lopta volna el. Vérállatként Claudiának köze sincs a párducokhoz, de valahogy a patkányság sem egyeztethető össze Claudia veszedelmes szépségével.

Együtt pakoltuk le a rúdról a tárcsák nagy részét, mert ragaszkodtam hozzá, hogy segítsek, még akkor is, ha nekem már az kész edzés volt, hogy ennyi súlyt átmozgattam. Cserébe én is segítettem neki felpakolni a saját penzumomat a rúdra. Így fair.

– Csak szólok, hogy én egymagamban, asszisztencia nélkül soha nem feküdnék be ekkora súly alá – közöltem vele.

Válaszul az előbbi vad mosolya párját kaptam halk, mély kuncogással megfejelve. Csak nemrég derült ki a számomra, hogy Claudiának öblös alt énekhangja van, és nagyon is szépen énekel. Pusztán őt hallgatni is megéri elmenni egy karaokebárba.

Elnyúltam a nyomópadon, és elhelyezkedtem a rúd alatt. Nem vagyok még olyan régóta szupererős, hogy lett volna időm elhinni, hogy az vagyok. Felnéztem a súlyra, és az járt a fejemben, hogy a saját súlyom háromszorosát fogom kinyomni, ami merő képtelenség. Csakhogy már többször is megcsináltam. Claudia a rúdra tette a kezét, hogy ha szükség van rá, segíthessen. Ha ő nem állt volna ott, nem lett volna merszem nekifogni.

A két markom ráfogott a rúdra az érdes részén, hogy érezzem, hol kell fogni. Kész, nem lehetett tovább halogatni. Igazából nem is annyira az erőről szól, hogy az ember képes-e leemelni a feje fölül a súlyt, hanem arról, hogy képes-e elhinni, hogy meg tudja csinálni. Azt már megtanultam, hogy ha közben az villog az agyamban, hogy Kizárt, hogy ezt meg tudjam emelni!, akkor kész. Egyébként a legtöbb gyakorlatnál csak ámulatot éreztem, hogy mekkora embertelen súllyal dolgozom, egyedül a fekvenyomás és a guggolás hozta rám a frászt. Mert ha itt valami félremegy, abba egy emberi test belerokkanhat. Vagy akár bele is halhat. És ezzel helyben is voltam, mert ez volt a másik igazán gyötrelmes, notóriusan visszatérő kérdés az életemben: hogy most akkor mennyire is vagyok én még ember? Mert tény, hogy a metafizikai kapocs a vámpírokhoz és alakváltókhoz erősebbé és ütésállóbbá tett. De mennyivel? Gyorsabb lettem, és erősebb, sokkal hamarabb felállok egy sérülésből, mint egy halandó ember, vágott seb vagy golyó nem tesz bennem akkora kárt, és maradéktalanul kigyógyulok bármiből, még az agysérülésből is. De az agyonnyomástól is megvéd? És biztos, hogy ezt egy sima konditermes edzésen akarom tesztelni? Mert így megfogalmazva elég ostobán hangzik.

– Meg tudod csinálni, Anita – hajolt fölém Claudia. – Tudod, hogy menni fog.

Belenéztem a barna szemébe, abba a tökéletes bizonyosságba. Igaza volt, világos, hogy igaza volt.

– Meg tudom csinálni – ismételtem el.

Megint felvillant vad mosolya, és egészen halkan suttogta:

– Társaságunk van. Ne hozz szégyent rám!

Nem hívtam fel a figyelmét arra, hogy csakis egy alakváltó érkezhetett, aki nyilvánvalóan és nagy eséllyel ennél csak nagyobb súlyokkal dolgozik maga is, mert már halandó emberként megtanultam, hogy a kondiban általában nem az a kérdés, hogy ki az erősebb, hanem hogy ki az eltökéltebb. Márpedig én rohadtul eltökélt voltam, mivel ha olyan kolléga ballagott volna be, akit Claudia bír, akkor odakiáltott volna neki, ugratni kezdi, hogy én sokkal keményebb vagyok. De nem kiáltott oda, csak nekem suttogott, vagyis nem bírja azt, aki befutott, és akkor nagy valószínűséggel nekem sem a kedvencem.

Ennyi elég is volt, rögtön nem paráztam már a súlytól. Elvégre Claudia itt van, amit én meg tudok emelni, azt ő a levegőben is elkapja. Ráadásul azt akartam, hogy büszke lehessen rám. Kimondani ugyan még nem mondtuk ki, de az utóbbi időben kezdett nagyon úgy tűnni, hogy edzőpartnerek lettünk, még ha nem is vagyok elég erős, hogy segítség lehessek neki. Megtanított rá, hogyan kezeljem a szupererőmet, és mondania sem kellett, tudtam magamtól is, hogy élvezi, hogy végre akadt egy másik csaj, aki ugyanolyan keményen edz, mint ő.

Leemeltem a rudat a tartóról, egy pillanatra megállítottam a magasban, levegőt vettem, és akkor kezdtem leengedni. Ahogy a könyököm a legalsó pontra ért, és mélyen meghajlott, a rúd egy pillanatra megérintette a mellkasomat, mire a testem kurtán felsikoltott, hogy Ez most valami vicc?, de folytattam a mozdulatot. Remegő karral kezdtem kinyomni a súlyt. A bal könyököm, amin olyan sok a hegszövet, egy másodpercre elbizonytalanodott, de aztán nyomtam tovább, a levegőmmel tornáztam felfelé, használtam az egész törzsemet, mintha a lélegzetemmel fel tudnám a magasba fújni a vasat. Éreztem az izmaimat, ahogy összeugranak, megfeszülnek és dolgoznak, ahogy soha semmilyen másik gyakorlatnál nem. Mondjuk, az is lehet, hogy szoktak, csak most a nagy súly jobban tudatosította bennem az izommozgást. Imádom az érzést, ahogy a testem harcol a súllyal, hogy ha a fene fenét eszik is, kinyomja, és már fent is volt a vas a végpozícióban. Megcsináltam! Jött az adrenalinlöket, a megkönnyebbülés, és rögtön a gondolat, hogy Menni fog vajon ez még egyszer? Uraltam a karomat, hogy ugyanolyan lassan és szabályosan engedjem le megint a súlyt. Ismét a mellkasomhoz érintettem, most sokkal határozottabban, és akkor jött a pillanat, amikor a súlynak nem akaródzott visszaindulni. De nyomni kezdtem, a bal könyök hisztizett kicsit megint, de hiába habozott az ízület, az izmok beletapostak a gázba, és a rúd emelkedni kezdett. Igyekeztem uralni a hátamat, hogy ne homorítsak bele a kelleténél jobban, ne csaljam el a minőséget. A karom kissé jobban remegett, ahogy felértem, és megfordult a fejemben, hogy csinálok még egy harmadik ismétlést is, de a remegés figyelmeztetés volt. Ennyi. Már csak vissza kellett rakni a rudat a tartóra. A karom szemmel láthatóan reszketett az erőlködéstől. Claudia keze a rúd felé indult, de ráüvöltöttem:

– Hozzá ne érj!

Szélesre tárta a karját, hogy a teremben mindenki láthassa, nem segít.

Elsőre elkapott az érzés, hogy nem fogom tudni visszatornázni a helyére – olyan volt, mintha egy mázsás tűbe kellene remegő kézzel befűzni a szálat. Megrémültem, hogy ebbe belebukom, és már bántam, hogy nem hagytam, hogy Claudia segítsen, de aztán mégis a helyére huppant a rúd azzal az ismerős, finom kattanással. Zihálva szedtem a levegőt, de azért összevigyorogtunk Claudiával. Tartotta az öklét, és másodjára el is találtam.

– Ezzel új egyéni rekordot állítottál – közölte elégedetten.

– Jó, ha kétszer ki tudja nyomni azt a súlyt, pedig elvileg ő a királynőnk – nyikorgott a kellemetlen férfihang a terem másik végéből. Kane. Talán őt bírom a legkevésbé az egész társaságból. Csodás.

– Gyere akkor, mutasd meg, te mennyivel tudsz többet – kiáltott neki oda Claudia.

Óvatosan felültem, nehogy lefejeljem a rudat. Mert aki azt hiszi, hogy ilyen nincs, az nem jár eleget gyúrni. Ott ültem a padon remegő karral. A piramis blokkot az edzés végére hagytuk, előtte már volt pár blokkunk, szóval alaposan megdolgoztam a pólómon díszlő izzadságért meg a kipurcant karokért. Addig nem akartam felállni, amíg a pulzusom és a légzésem vissza nem tér a normál tartományba. Úgy lihegtem, mintha kardióztam volna. Ez is mutatja, hogy mennyire odatettem magamat a fekvenyomásban. Háromszoros hurrá nekem! Ahogy azonban a tekintetem megállapodott Kane-en, nem éreztem nagy dicsőséget. Sőt. Nagy kudarc volt nekem, amire felhívta a figyelmemet: hogy tényleg mindannyiuk királynője leszek, miközben nincs egyedül a kétségeivel, hogy nem vagyok igazán alkalmas a feladatra. Kane talán csak abban volt egyedül, hogy csupán ő adott ilyen egyértelműen hangot ez irányú kétségeinek. Pedig kétszer is elintéztem már: egyszer a mágiámmal, másodszor pedig anélkül. Egyszerűen pisztolyt nyomtam a fejéhez, mert az alakváltókkal szemben ennyire vagyok képes, hiszen én nem tudok veszedelmes karmokat és agyarakat növeszteni. Majdnem ugyanolyan erős és gyors vagyok már, mint ők, de gyilkos fegyvereket nem tudok magamra varázsolni.

– Állj már le, Kane, edzeni jöttünk – szólt rá a pasi, akivel érkezett.

– Te magad is mondtad, Helios, hogy túlságosan is emberből van, hogy ő lehessen a főnök.

Helios szinte könyörgőn nézett rám.

– De én nem mondtam bele az arcába. Elnézést kérek, Ms. Blake, és ezer bocs, Claudia.

– Tőlem miért kérsz jobban bocsánatot? – meredt rá Claudia.

– Mert lehet, hogy egyszer majd ő lesz a királynőnk, de te közelharcban a szart is kivered belőlem.

A közelharc szó használata el is árulta. Ennyiből levettem, hogy ő is katona volt, mielőtt hozzánk került volna. Mert ugyanis ha valaki likantrópiával – pardon-bocsánat, akarom mondani, theriantrópiával – fertőződik, abból a sereg már köszöni, nem kér, vagyis mi kényelmesen válogathatunk a remekül kiképzett alapanyagból. Hála neked, rövidlátó Sam bácsi.

– Szerintem a tatamin Anita is kifektetne – közölte vele Claudia.

A szőke és egynyolcvan pluszos, remek formában lévő Helios szélesen elvigyorodott.

– Nem mondom, hogy nem tudna kipontoztatni, de ő nem verne annyira laposra, mint te.

– Anita csakis akkor nyomna le, ha előbb megvámpírozna – szólt közbe Kane a szabad súlyok mellől. Már végigzongorázott néhány gépet és a súlyállványt is, melegített. Nagyjából olyan magas lehetett, mint Helios, de ő nem növesztette meg a haját, mint a volt katona, pedig Kane soha nem jutott a seregnek a közelébe sem. Nem volt meg hozzá a fegyelme. A haját mégis sörtére letolta. Nagyon gondosan borotválta, hogy kurta borostánál soha nem látszott belőle több. De még nem kérdeztem meg tőle, hogy azért nyomja-e ezt a frizurát, mert kopaszodik, mert bizony erősen húzódott hátra a hajvonala, ez még így is látszott, vagy épp a divat kedvéért csinálja. Egyre közelebb araszolt hozzánk, már a guggolóállványnál járt.

– Erősíteni jöttünk, Kane, nem balhézni – szólt rá Helios a háttérből.

Kane nagy, barna szemével pislogott rám, de közben a társához beszélt:

– Nem lesz itt balhé.

A kopaszra nyírt koponyája nem adott keretet az arcának, nem vonta el a figyelmet a vonásairól, a finom csontszerkezetéről. Jóképű srác volt, szinte helyes. A póló és a rövidnadrág megmutatta karcsú testét is, ami azonban nem az edzéstől és a táplálkozástól volt ilyen izmos és arányos, hanem inkább a szerencsés adottságai miatt.

Claudia a kezembe nyomta a törülközőmet, letöröltem a rudat és a padot, miközben ő elkezdte leszerelni a tárcsákat a rúdról.

– Úgy volt, hogy én is nyomok ezzel a súllyal – szólt rá Kane.

– Ez Anita testsúlyának a háromszorosa. Egy teljes edzés végén, piramis blokkban nyomta ki kétszer. Vagy az lesz, hogy végigcsinálsz egy teljes edzést azokkal a súlyokkal, amikkel én mondom, vagy felrakjuk a te testsúlyod háromszorosát, és már nyomhatsz is – mosolygott rá azzal a vad vicsorgásával Claudia. Nem csípte Kane-t, mert szerinte nem volt alkalmas a gárdába. Ezzel én is egyetértettem, nem kellett volna felvennünk, de a kettőnk konfliktusa alapvetően egy pasi miatt pattant ki. Mindig rohadt dolog exbarátnőnek lenni, ha az, aki utánunk jön, egy féltékeny pöcs.

Fogtam a kulacsomat, jól meghúztam.

– Ez nem igazság – jelentette ki Kane, és a helyes arca felvette a savanyúan elégedetlen formáját, amiben általában utazott. Legalábbis az én közelemben majdnem mindig ilyen képet vágott. És ez haza is vágta a csinos jóképűségét, és megmutatta, milyen is az igazi énje – undok és kellemetlen.

Claudia keze megállt a rúdon, abbahagyta a tárcsapakolást.

– Nem igazság? Komolyan? – kérdezte veszedelmes hangon. Nem szó szerint fenyegetően, hanem azzal a szemtelenkedtél-az-edződdel/harcművész-oktatóddal/őrmestereddel/apáddal hangsúllyal.

– Nem úgy értette – sietett hozzánk Helios.

Claudia épp csak annyit fordított a fején, hogy Heliost vegye célba a tekintete. A pasi megtorpant.

– Ma te volnál a dadusa?

– Nincs szükségem dadusra – pufogott Kane. Neki nem jutott el az agyáig Claudia pillantásának és hangjának fenyegetése.

– Nem, asszonyom – vágta rá Helios. Kane-ről már egyikük sem vett tudomást.

Elkezdtem lepakolni a tárcsákat a rudam másik végéről. Körültekintően csináltam, nehogy bármit is magamra ejtsek. A karomban még mindig éreztem a munkát, de legalább már nem remegett.

Claudia letette az utolsó tárcsát is, így már teljes figyelmét a pasikra fordíthatta. Én igyekeztem megmaradni a tárcsáknál, és kivonni magam az alakuló balhéból.

– Ki mondta, hogy most hozd le ide Kane-t edzeni? – kérdezte Claudia.

– Bobby Lee – jött a válasz. Helios egy pillanatig feszengett, aztán katonásan vigyázzba vágta magát, a két karja szorosan az oldalán, a tekintete a terem távoli falára meredt, nem nézett egyenesen Claudiára.

– Szó szerint hogy szólt a parancs?

A testőrségünk persze nem katonai testület, nincsenek olyan szigorú rendszabályaink, ugyanakkor lassan a testület java a seregből van, néha egyszerűbb és gyorsabb átvenni a katonai utasításokat, formulákat.

– Vidd le Kane-t a kondiba, hogy formába jöjjön, mert most egy nagy nudli. Ha nem változik semmi, akkor személyesen rúgom szét mindkettőtök seggét – ismételte el Bobby Lee szavait Helios. Velem soha nem beszélt Bobby ilyen gorombán, de persze engem soha nem is kellett cseszegetnie, hogy többet eddzek.

– Vagyis most te vagy Kane harcostársa – összegezte Claudia ugyanazon az ezt-elcseszted-haver hangon.

Helios nagyot nyelt, majdnem kiakadt az ádámcsutkája, de ugyanolyan merev vigyázzban maradt.

– Igen, asszonyom.

– Mi a fene az a harcostárs? – kérdezte Kane.

– Magyarázd el Kane-nek, Anita, hogy mi az a harcostárs – mondta Claudia, de még csak rám sem pillantott közben, feltételezte, hogy anélkül is elmondom.

Én nem vágtam magam vigyázzba, de azért megálltam a mozdulat közben, ahogy az utolsó tárcsát leemeltem a rúdról.

– A harcostárs katonai fordulat arra a személyre, aki barátként vagy partnerként a harcban fedez téged, ha kell. Mondják arra is, akit egy tiszt vagy kiképző őrmester kirendel egy olyan társuk mellé, aki béna vagy épp még nem kapta meg a szükséges kiképzést. Ilyenkor a harcostárs segít a kiképzésükben, gondoskodik róla, hogy a béna ne csesszen el többet semmit.

Helios szeme rám villant, majd vissza arra a láthatatlan foltra a távoli falon. Vagyis a válaszom váratlanul érte, felkeltette a figyelmét vagy kivívta az elismerését.

– Te sose voltál katona. Honnan tudnád mégis? – kérdezte helyette Kane.

– Megkérdeztem valakitől.

– Mi van akkor, Anita, ha a béna, akit a harcostársnak kellene megóvnia az újabb bénázásoktól, valamit megint elcsesz? – Claudia velem is parancsoló hangnemben beszélt, pedig elvileg én vagyok az ő főnöke. Viszont a konditeremben ő a profi, ő irányít engem, szóval jelen esetben mégiscsak ő tekinthető főnöknek.

– A bénával együtt a harcostárs is büntetést kap.

– Nem vagyok béna – kiáltotta Kane. A keze már ökölbe szorult.

Akaratlanul is beleszimatoltam a levegőbe. A haragjának kajaszaga volt. Energiavámpírként kétféle energiából táplálkozhatok: haragból és kéjvágyból, a két halálos bűnből. Ismertem olyan vámpírt, akinek a félelem, az erőszak vagy a halál szolgált táplálékul. Ha innen nézzük, kifejezetten mázlistának mondhatom magam a menüm tekintetében.

– Közbeavatkozhatok, asszonyom, mielőtt még olyasmit tesz, amit mindannyian megbánunk? – kért engedélyt Helios.

– Csináld! – intett neki Claudia.

– Nincs szükségem a segítségedre – vicsorgott rá Kane.

– Magamon segítek, nem rajtad – engedett ki a vigyázzból a másik férfi, a teste visszatért a normális tartásába.

– Vérhiénák vagyunk, nekünk patkányok ne parancsolgassanak!

– Az Obánk, Nárcisszusz rendelkezett úgy, hogy a többi őrrel együtt vegyünk részt a kiképzéseken, edzéseken. Ez azt jelenti, hogy engedelmeskedsz annak, aki rangban feletted áll. Claudia, Bobby Lee és Fredo is feletted áll.

– Természetellenes, hogy különböző állatcsoportok ennyire összefolyjanak. Nincs együttműködés – vágta rá Kane, de legalább már nem ordítva. A haragja is kezdett csillapodni, ami még üdvösebb. Egyszer már táplálkoztam belőle, nem vágyom repetázni. Akkor is csak azért csináltam, hogy megmutassam neki, én vagyok a domináns, de valahogy nem tanulta meg a leckét, az esetében disznók elé szórtam a gyöngyöt. Persze Kane esetében mindenki a disznók elé szórja a gyöngyöt.

Helios közelebb lépett hozzá, és ezzel leginkább Claudia mellől igyekezett elterelni. Gyanítom, nem sok kedve lett volna megtudni, mi annak a büntetése, aki nekiugrik a csajnak. Nem kívánhatta Kane-nek, hogy kiderítse.

– Én minden áldott nap tanulok valamit, amióta St. Louisba érkeztem. Szeretek csapatban dolgozni. Nem mintha kiképzetlenül jöttem volna ide, a seregben is elég menő voltam. De Jake több száz éves harci tapasztalata felbecsülhetetlen, olyasmiket tanulhatok meg tőle, amiket soha senki más nem mutatott még. Nem is mutathat, mert csak ő tudja. És kicsit sem zavar, hogy történetesen vérfarkas.

– Jake csak azért él olyan régóta, mert a vámpírmestere életben tartja. Jake a vámpírok rabszolgája.

– Jaj, állj már le! Te meg Asher moitié bête-je vagy. Pontosan ugyanúgy egy vámpír hívóállata, ahogy Jake a maga mesteréé – szaladt ki a számon. Meg is bántam rögtön.

– Te csak maradj ki ebből! – fortyant fel Kane megint. Nem tehetek róla, ilyen hatással vagyok rá.

Helios megpróbálta az útját állni, de Kane fürgébb volt, a másik irányból kerülte meg a fekvenyomó padot, és már jött is felém. Nálam persze nulla fegyver, még csak egy nyamvadt kés sem volt, mert hát itt vagyunk a Kárhozottak Cirkuszának föld alatti gyomrában, a birodalmunk szívében, a szentélyünkben – ha itt bajom eshet, hát valami nagyon el van csesződve a rendszerben. Reméltem, hogy ez a valami nem az egynyolcvan pluszos, magas, sötét, ostoba tag előttem.

Helios a fénynél is sebesebben mozgott, és végre beállt kettőnk közé. A seregben a speciális erőket speciálisan jól kiképzik, ők a krémek krémje; ha ezt még megfejeljük a vérállatok szupergyorsaságával, még pislogni sem lesz időnk.

– Nyugi, Kane! – szólt rá.

Helios árnyékában szépen igyekeztem elaraszolni Kane közeléből, megkerülni a súlyokat. Nagyon utáltam volna, ha beszorulok a súlyok közé, és a vérhiéna nekem esik. Egyszer közelharcban is elintéztem, de persze csak úgy, hogy a vámpírerőmmel kiütöttem, amikor ő még javában a szabályokon túráztatta magát. A profik nem udvariaskodnak, nem kérdeznek, hanem ütnek, míg az amatőrök csak kapkodják a fejüket, hogy mi a fene történt. Néha viszont az a profizmus, ha az ember el tudja kerülni a bunyót. Nem kell mindig elsőnek ütni.

– Komolyan a testőröd háta mögé bújsz, Anita?

– Ez volna a lényeg. Mi vagyunk a testőrei, mi vigyázunk rá – közölte vele Helios.

– Akkor meg mit jön ide edzeni? Akkor ne akarjon velünk együtt gyúrni.

A magam részéről már a terem közepén jártam, úgy voltam vele, hogy Helios és Claudia együtt csak el tudja intézni a dolgokat, nem kell belefolynom. Amióta kiütöttem, Kane nagyon ráfeküdt a harci edzésekre. A súlyokkal ugyanolyan hanyag volt, azokat változatlanul leszarta, a kardiót is ugyanúgy hanyagolta, mint korábban, de a bunyóban odatette magát. Gondolom, rajtam akart revansot venni. Ha rajtam múlik, soha nem lesz köztünk visszavágó. A csávó minimum váltósúlyban van, de az is lehet, hogy nehézsúlyú, én meg jobb formámban is legfeljebb harmatsúly. És a test test elleni küzdelem már csak olyan, hogy azonos tudású ellenfeleknél az győz, aki nagyobb és nehezebb.

– Szövetségi rendőrbíró vagyok a természetfeletti csoportban. Azért kell edzenem, hogy amikor a szörnyekkel szembeszállok, legyen esélyem a túlélésre.

– Hallottátok? Épp szörnyeknek nevezett bennünket. Akiket ki kell végeznie.

– Én már láttam, milyen az, amikor a fajtánkból valaki elborul, és elragadja a téboly – meredt rá Helios. – Szörnyek vagyunk, valódi szörnyetegek. Nagyon is nagy szükség van az olyanokra, mint Blake, aki képes legyűrni bennünket, ha átmegyünk szörnyetegbe.

– Te meg mit fogod a pártját? Veled is dugott, mint a többi pasival?

– Mi köze van ennek bármihez is? – förmedt rá Helios.

– Aha! Szóval dugtatok!

– Az ég szerelmére, Kane, nem én tehetek róla, hogy Asher biszex, és nem csak a pasik kellenek neki, ahogy te szeretnéd – sóhajtottam.

– Ha te nem lennél, más nő nem izgatná – lépett ki kicsit oldalra Kane, hogy a szemembe nézhessen.

– Asher az, aki. Több mint hatszáz éves. Rég kialakult a szexuális irányultsága, nekem ehhez semmi közöm nem volt.

– Hazudsz! – üvöltötte bele a képembe.

– Nem fekszem le a pasiddal, Kane.

– De attól még ő vágyik rád.

– Én arról nem tehetek.

– Hazug ribanc – indult meg felém, de Helios ismét elállta az útját. Kane félretaszította, Helios keze ökölbe szorult. Nem lett volna ellenemre, ha behúz neki egyet.

Ez Kane-nek is feltűnhetett, mert kissé visszavett, és elnézést kért tőle.

– Bocs, Helios, ez nem a te balhéd, csakis ő a hibás – intett felém, és a dühe megint fellángolt, mintha egy pillanatra se csitult volna el.

– Hagyd, hogy más nőkkel lefeküdhessen, és akkor talán elfelejt engem – javasoltam.

– Nem, fogd már fel! Nem a nők kellenek neki, hanem te. Csakis veled tesz kivételt, csakis veled heteró.

Belenéztem az arcába, próbáltam eldönteni, hogy van-e még annyi józanság a szemében, a fejében, hogy érdemes legyen vitába szállnom vele, de az eszelős féltékenységen kívül nem láttam ott egyebet. A vonásai egészen eltorzultak, már senki sem látta volna jóképűnek. Akadnak olyanok, akiket a harag megszépít. Kane nem ilyen volt.

– Úgy csinálsz, mintha én lennék az egyetlen nő, akivel Asher valaha lefeküdt. Azt tudjuk például, hogy Dulcia is megvolt neki, a régi hiénaklánod vezetője.

– Csak mert Jean-Claude kiadta neki, hogy csábítsa el.

– És Belle Morte meg Julianna?

Kane felhördült, kísérteties vonításszerű morgás tört elő emberi szájából.

– Menj, Anita! Ha már a zuhanyzóban leszel, lenyugszik – javasolta Claudia.

– Asher biszex, Kane. Ezen nem tudsz változtatni.

A szavai összevegyültek azzal az állati morgással, amitől égnek meredezett minden szőrszálam.

– Képes vagyok őt annyira szeretni, hogy többé senki más ne kelljen neki.

– Azok a nők mondanak ilyesmiket, akik abban a reményben mennek hozzá a buzi pasijukhoz, hogy mellettük majd heteróvá válik – mondtam, pedig nagyon nem kellett volna. De már annyira végtelenül untam a hülye vérhiénát.

Akkor rám vetette volna magát, ha Helios hátulról nem kapja el. Arra számítottam, hogy majd megpróbál szabadulni, de csak dühödten meredt rám a szorításból, mint egy veszett, szeszélyes kutya a láncról.

A szája szinte habzott. És már nem éreztem étvágygerjesztőnek a haragját, mintha megsavanyodott volna, mintha a harag is megromolhatna. Bármi mardosta is belülről Kane-t, nem kívántam belekóstolni.

Claudia mellém húzódott, hogy Kane ordibálása ellenére is halljam, amit mond.

– Menj csak, intézkedem, hogy mostantól mindig bábáskodjon felette egy megbízható emberünk.

Claudia tekintete nagyon komor volt, és hivatalos. Láthatóan elkönyvelte, hogy nem vagyok Kane-től biztonságban.

Nem ágáltam, hagytam a vizeskulacsomat, ahol volt, fogtam a törülközőmet, és elhúztam onnan. A kulacsot majd intézem később, ha már a haragot köpő, tébolyult Kane nem lesz a közelben. Annyira nem voltam szomjas. Kezdtem azt gondolni, hogy az őrült féltékenysége nem csak amolyan szófordulat. Valami nagyon nem volt rendben a fejében, terápiára és talán még gyógyszerre is szorult. Kane és Asher esetében az őrült szerelem nem valami képletes szóvirág. Ezért sem fekszem már le jó ideje Asherrel. Más körülmények között egyszerűen csak kipaterolnánk Kane-t a városból, hogy menjen, lakjon valahol máshol, ha lehet, minél távolabb. Mivel azonban Asher a hívóállatává tette, ő is kénytelen lenne vele menni, márpedig akadnak még itt olyanok, akiknek Asher változatlanul a szeretője, vagy legalábbis dolgoznak az ügyön. Sőt, olyanok is éltek közöttünk, akik szerelmesek Asherbe. Oltári nagy pech, hogy Kane-t viszont mind szívből utáljuk. Mellesleg ő is ugyanolyan hevesen utál bennünket.

2

Az öltözőbe menet a sarkon kis híján belerohantam Rafaelbe. Két kézzel kellett megállítania, különben a mellkasán csattant volna az arcom. Annyira Kane körül forgott még minden gondolatom, hogy nem figyeltem fel az energiájára, pedig a testőre is vele volt. Benito is olyan magas, mint a csábítóan barna és izmos főnöke, csak épp egy jóval vészjóslóbb kiadásban. Egyformán rövid volt a hajuk, egyformán barna, a szemük is ugyanaz az árnyalat, csakhogy Benitónak csúf sebhelyek borították az arcát. Talán a kamaszkori pattanások hegesedései, talán valami más, mindenesetre még ha nem is előnyös az ilyesmi senki bőrén – mint ahogy akadtak a környezetemben mások is, akiknek a kamaszkora örökre nyomot hagyott az arcán –, nem feltétlenül törvényszerű, hogy rögtön valami sötét, alvilági hóhért feltételezzen az ember a szerencsétlen vonások mögött. Benito azonban a megtestesült sötét fenyegetés volt. Talán Rafael testőreként túlságosan is komolyan vette a feladatot, hogy mindenkit el kell rémisztenie.

Eltoltam magamtól Rafaelt. Nem kedveltem az ilyen meglepetéseket, ahogy azt sem, ha túlságosan is hosszasan kell valakihez közel lennem. Persze egyes esetekben már nincs annyira terhemre egy ölelés, még ha nem is romantikus a célzata. Egy ideje el tudom fogadni, hogy bizonyos lelkiállapotban sokat segíthet egy baráti, megnyugtató ölelés. Most is, ahogy Kane parttalan gyűlöletével szembesültem. Egyszerűen nehéz feldolgoznom, hogy valaki olyasmi miatt utál, amin nem lehet változtatni, és amiről egyáltalán nem is tehetek. Mint például az, hogy nő vagyok, vagy hogy régebben kivel jártam… Ezeken mégis hogyan változtathatna bárki is?

De nem akartam, hogy Rafaeltől jöjjön ez az ölelés. Egyrészt nem tartozott a szeretőim közé. Elvileg az ardeuröm nagyot lakmározhatott rajta, hiszen a természetfeletti ereje hatalmas, és ez meg is volt közöttünk, csak nekem az egyik nagy parám, hogy azokkal, akikkel bizonyos okok miatt néha szó szerint testközelbe kerülök, de érzelmileg nincs közöttünk semmi, vagyis nem járunk, szóval hogy is viszonyuljak hozzájuk? Mert ha csak a barátom és néha szexi nyalókám, akkor adott esetben fordulhatok hozzá érzelmi támaszért? Hol húzódik a határvonal a barát extrákkal és a pasim között?

Végül mégsem túráztattam magam a témán, úgy döntöttem, hogy elengedem az összes problémázásomat, és mégis hozzásimultam Rafaelhez; hagytam, hogy az erős karja óvón körbefonjon. Őszintén szólva, így épp háttal és vakon álltam a konditeremnek, ahonnan Kane bármikor utánam vethette volna magát, de Rafael pont abba az irányba fordult, és Benito is ott állt mellettünk, szóval nem kockáztattam nagyot, ha magunkra fogadtam. Aztán átfutott a fejemen, hogy talán most épp tovább provokálom Kane-t. Azért az elég gyerekes és veszélyes húzás lett volna mindkettőnk részéről.

– Valaki dühöng odabenn a kondiban – jegyezte meg Benito.

– Ja, Kane az – mondtuk egyszerre Rafaellel. Még jobban magához szorított, én meg hagytam, a karom lejjebb siklott a hátán, és kényelmesen a derekára fontam. Éreztem, hogy izzadságtól nedves a háta, és az arcom alatt a mellkasa is. Nevetve elhúzódtam.

– Én is edzettem – nevette el magát ő is.

– Menjünk be az öltözőbe – vetette fel Benito. – Nem szeretném, ha épp bennünket látna meg elsőként, ahogy kijön a teremből.

Ezzel egyikünk sem vitatkozott. Összekapaszkodtunk Rafaellel, és mentünk a testőre után engedelmesen, biztos távolba a kiabálástól. Elég régóta vagyunk már Rafaellel szeretők, hogy a testünk jól ismerje egymást. Korábban egy szeretőmmel sem érezte a testem magát ennyire otthonosan, másokkal mindig zavart a fizikai közelség az ágyon kívül. Pedig Rafael még csak véletlenül sem a szerelmem. Az agyam lázadozott a jó érzés ellen, egyszerűen nem volt hajlandó módosítani a meggyőződését, hogy ez a testi összhang csakis a szerelem következménye lehet. Elutasította, hogy a rendszeres együttlét mélyebb érzelmek nélkül is elhozhatja az otthonosságot.

Kane már nem ordibált, de persze már kikerültem a látóköréből, és mások sem voltak a közelében, akikre féltékeny lehetett. Nála ez úgy működött, hogy ha nem látta gyűlölete tárgyát, akkor elcsitultak a lelkében a viharok.

– Veszedelmes alak – morogta Benito csak úgy az orra alatt. Szerintem nem feltétlenül volt tudatában, hogy hangosan is kimondta.

– Egyetértek – biccentettem.

– Nem járkálhatsz testőr nélkül, Anita – húzott óvón magához Rafael fél karral.

– Szóval nem csak a személyes parám, hogy Kane dühkitörései egyre rosszabbak.

– Sokat romlott az utóbbi időben – állapította meg Benito.

– Ha nem Asher hívóhiénája lenne, talán már felvetettem volna, hogy zárjuk le ezt a problémát. Véglegesen. Még a végén kárt tesz olyanokban, akik fontosak nekem – csókolta meg Rafael a fejem búbját.

– Száz százalékig egyetértek – mondtam. Sokat nem is kellene tenni, mint ráengedni a dühöngésével valaki olyanra, akire nem kellene, és akkor a természet elvégezné a dolgát. De ha Kane meghal, akkor Ashert is elveszíthetjük.

– Bámulatos, hogy Asher milyen komolyan csinálja a terápiát. Kár, hogy Kane-t még a terápia előtt vette magához.

– Nekem nincs túl jó véleményem a terápiákról meg a gyógyszerezésről, de Asherrel tényleg csodát tett – ismerte el még Benito is.

– Én sem hiszek a varázszerekben alapból – bólogattam –, de Asher miatt kész vagyok átértékelni eddigi álláspontomat az orvostudományról.

– Azt hiszem, az egész mögött valami biokémiai egyensúlyvesztés állt – mondta nagyon tudományosan Rafael.

– Aha. Vagyis akkor korábban nem is nagyon tehetett arról, amit tett. Mármint Asher.

– Milyen érzés, hogy Jean-Claude ismét a szeretője? – nyomott újabb csókot a fejemre a patkánykirály.

– Ha az érdekel, hogy velem is beszélt-e arról, hogy vegyem vissza Ashert, hát volt ilyen beszélgetésünk. És most Nathaniellel megfontoljuk a kérdést.

Megállított az öltöző ajtaja előtt, hogy a fényben jól lássa az arcomat.

– És mit érzel Asher iránt?

Nem bírtam belenézni a nagy barna szemébe, míg próbáltam összegezni a gondolataimat a felvetett kérdésben. Még abban sem voltam biztos, hogy akarok-e erről beszélni.

– Bizonyos szempontból hiányzik. Ugyanakkor hiszem, hogy ha olyankor nem boldogulsz valakivel, amikor rossz passzban van, akkor nem érdemled meg azt sem, hogy kiélvezd, amikor jó passzban van. Márpedig én nem tudom Ashert kezelni, amikor nem százas.

Rafael az ujjával finoman felfelé billentette az államat, hogy a szemébe nézzek. A barna szeme és haja ugyanolyan mexikói örökség volt, mint az enyém. Apai ágon a német felmenők fehér bőrét örököltem, de állítólag minden más az anyámtól származott. A régi fotók is erről tanúskodnak. Ő maga meghalt, amikor nyolcéves voltam, ezért alig emlékszem már, milyen is volt; ami kevés megmaradt róla, azt is a gyerekkori szememmel láttam csak. Szóval csakis a fotók alapján gondolhattam, hogy leginkább rá hasonlítok.

Rafael ugyanúgy első generációs bevándorló volt, mint az én szüleim. Az ő szülei még nem ebben az országban születtek. Én már második generációs vagyok, mindenesetre mindketten egyformán amerikainak érezzük és tartjuk magunkat. Rólam sokan nem is mondják meg, hogy hispano származású vagyok. Sokak szerint nem látszik rajtam, bár a mostohaanyámnak soha nem bírtam elég fehér lenni. De ez egy csúnya és szomorú rasszista sztori a múltból.

Belenéztem Rafael barna szemébe. Róla ordított a származása, ő, ha akarta volna, se tudta volna eltitkolni. Én sem akartam, csak egyszerűen nem foglalkoztam vele, amíg külső ingerek elő nem hozták. Most, hogy Jean-Claude-dal az esküvőre készülünk, az átlagosnál többet kell a családdal foglalkoznom, és ez nem hozott különösebben jó fordulatokat. Sőt. Apám nem hajlandó az oltárhoz kísérni, mert vámpírhoz megyek feleségül, és a katolikus dogmák szerint ez bizony azt jelenti, hogy örök kárhozat vár rám. És a családom vad katolikusok gyülekezete.

– Milyen komoly gondolatok cikáznak a fejedben? – kérdezte Rafael.

– Semmi lényeges – ráztam meg a fejem.

Úgy nézett rám, ahogy a félig-meddig komoly kapcsolataim szoktak, amikor nem hisznek nekem.

– Nem probléma, ha szereted Ashert. Én a magam részéről nem tudom, mit láttok benne, de nem is nekem kell látnom, nem az én pasim.

– Az enyém sem – vágtam rá. Lehet, hogy túl gyorsan tiltakoztam?

Rafael pillantásából úgy láttam, hogy ő is épp ezt gondolja, amitől berágtam, és elrántottam az államat a kezéből. Ne is érjen hozzám!

– Ha ennyire nem számít már neked, akkor miért viszed vásárra Rafaelt a vérhiénák és Asher nagy balhéjában? – szegezte nekem a kérdést Benito.

– Benito, nem a te dolgod… – kezdte rögtön Rafael.

– Ha az enyém nem, akkor kié, királyom? Felesküdtem rá, hogy megóvlak a bajtól, de párbajt nem vívhatok meg helyetted. Ha Anita a hívópatkányává tenne, akkor nem lenne okod tartani a kihívóidtól. Akkor kellőképpen megnövekedne az erőd.

– Hogyhogy megint kihívód érkezett? – meredtem Rafaelre.

Most ő kapta el a pillantását, mint aki fél, mit fedezhetnék fel a tekintetében. Megmarkoltam a pólóját, és magamhoz húztam.

– Alig két hete párbajoztál. Jó vezető és jó király vagy. Honnan ez az új kihívás? És miért?

Azt már tudtam, hogy a rágóknál, köztük a vérpatkányoknál is, minden, a király ellen érkező kihívást alaposan meg kellett indokolni, hogy a falka megszavazza. Ha a kihívónak mondvacsinált indoka volt csak a harcra, a patkányok elutasíthatták a kihívást, ugyanis a semmiért nem kockáztatják a királyukat.

– Mondd el neki, Rafael! – nógatta Benito.

– Én vagyok a király, nem te – csattant a hangja. A harag forrón rántotta felszínre a szörnyetegét, lángolt a bőre, el kellett engednem. Elhátráltam, lassan, mélyeket lélegeztem. Alakot váltani ugyan nem tudok, de számos szörnyeteget hordozok magamban, köztük a vérpatkányt is.

– A királyom vagy, de Anitának akkor is tudnia kell, hogy mi történik.

– Valaki bökje már ki, mert kezdek ideges lenni.

– Te akartad elmondani neki, hát mondd! – intett Rafael Benitónak.

A testőr meghökkent, ez váratlanul érte, de gyorsan összeszedte magát. Nagyon komolyan nézett rám, úgy tűnt, arra számít, hogy rosszul fog érinteni, amit hallani fogok.

– Az ok a kihívás mögött az, hogy félnek, ha Rafaelt a hívópatkányoddá teszed, az Államok összes vérpatkánya a vámpírok rabszolgája lesz, mert Jean-Claude halandó szolgája vagy.

– Tudjátok, hogy ez nem igaz.

– A helyiek tudják, de már nem csak a St. Louis-i vérpatkányklán királya vagyok. Az ország összes patkányának a királya lettem, így mindenkinek van szavazati joga.

– Hogy tudnak minden vérpatkányt leszavaztatni a ma esti harcig? – ráncoltam a homlokomat.

– Online. Már a neten megy a szavazás.

– És mi az állás?

– Erősen vesztésre állok.

– Istenem! Mondjuk, megértem, hogy aki nem ismer bennünket Jean-Claude-dal személyesen, az fél. Nem tudhatják, hogy nem vagyunk klasszikus gonosz rohadékok.

– Törvényes hóhérként mindenki ismeri a híredet, és nagyon sokan látták azokat a filmeket, amiket Coloradóban készítettek, amikor egész zombihadseregeket szólítottál magadhoz – bólintott Rafael.

– Ha azt mondom, hogy nem én kezdtem? Hogy a csúnya, rossz nekromanta csinált először zombisereget magának, és én csak ellene szólítottam elő a halottakat? Az segít? – kérdeztem mosolyogva, hátha cukisággal el tudnám intézni az ügyet. Néha, ha beleadtam apait-anyait, az apró termetem miatt tényleg tudtam hozni az édibédi figurát. Régebben rühelltem cuki lenni, de amióta vannak csajaim is, rájöttem, hogy a női fortélyok nemcsak arról szólnak, hogy az ember lánya csábító dög legyen, hanem igenis édes az, aki aranyos. Ez is lehet szupererő. Bár sokkal hamarabb tudatosulhatott volna ez bennem!

Rafael el is kacagta magát, Benitót azonban keményebb fából faragták.

– Félelmetes a híred, Anita. Ha Rafael párja lennél, akkor a hatalma megsokszorozódhatna. De Jean-Claude menyasszonya vagy, az ország vámpírkirályának a királynője leszel hamarosan. Ami halálra rémiszti a népünket.

– Nem csak vámpírerőim vannak. Alakváltó-mágiám is.

– De ott van az a film a zombiseregről. Sokan felvették a mobiljukkal. És arról is egyre több film és interjú készül, hogy Jean-Claude-dal az esküvőre készültök. Arról azonban soha senki sem látott még semmilyen filmet, hogy alakot váltanál. Közülünk pedig soha senki sem találkozott veled. A patkányok sem érezték még úgy a királynői erődet, mint Micah leopárdjai. Nem érezték a belső patkányod hívását. Azt érzik, amikor Rafaelen keresztül táplálkozol belőlük, és ezért rettegnek annyira tőled.

– Szerintem még soha nem hallottalak egyszerre ennyit beszélni.

– Muszáj volt ezt elmondanom Rafael nevében, ha már ő nem hajlandó.

– Nagy lehet a fenyegetés, ha ennyire odateszed magad, Benito. Ez a mostani kihívó ilyen kemény? Jó harcos?

Benito bólintott.

– Mennyire jó?

– Annyira, hogy féltem a királyom és barátom életét.

Na, ez már rám is rám hozta a frászt. Benito soha nem beszélt még így.

– Tényleg ennyire nem hiszel bennem és a képességeimben? – nézett rá Rafael.

– Nagyon jó vagy, királyom. Hihetetlenül jó. Ma is elámultam rajtad az edzésen.

– De úgy véled, hogy ez Hector ellen még nem elég.

– Hiszem, hogy le tudod győzni. De ha a szavazás ellened dönt, akkor a következő kihívónak elég lesz erre hivatkoznia, és a sor soha nem fog véget érni. Egyre-másra kapod majd a kihívásokat. És egyszer mindenki hibázik. Egyszer mindenki veszít. Első vagy harmadik vérig tartó küzdelemben ez persze nem végzetes, csak a híredet kezdi ki.

– De a koronáért szóló kihívás is lehet csak harmadik vérig? Mint a kisebb párbajok? – kérdeztem. A pillantásom önkéntelenül is a Rafael alkarjának bőrébe égetett fekete koronára siklott. Ez volt a klánjukban a király jele. Innen kapta a St. Louis-i klán a nevét, ezért nevezték a Sötét Korona klánjának magukat.

Benito megrázta a fejét.

– Ha már pletyizünk, kell még tudnom valamit?

– Igen, van még valami.

– Nem, ennyi az egész – vágta rá Rafael.

– Benito?

– Kérlek, királyom, barátom. Tudnia kell, hogy megszegted egyik legszentebb szabályunkat.

– Anita nem vált alakot, nem igazi vérpatkány, vagyis a szabály nem érvényes rá.

– Halljam a szabályt, hogy eldönthessem, érvényes-e rám, vagy mifene.

Azok ketten dühödten néztek össze. Ekkor a folyosó végéről Claudia kiáltott oda hozzánk:

– Kijár Anitának, hogy tudja.

Odanéztem, vajon vele van-e Kane, de nem volt. Szerintem feltűnt neki, hogy Kane-t keresem a pillantásommal.

– Helios új edzéskört csinál vele. Két extra testőrt rendeltem melléjük. Ez mindenkinek előnyös így: azok leedzenek, és ha Kane-nek megint elgurul a gyógyszere, legalább lesznek elegen, hogy a nyakára üljenek.

– Ha Kane ennyire veszélyes Anitára, akkor ki kell iktatni – jegyezte meg Benito.

– Nem kockáztathatjuk Asher életét – mondtam.

– Rafaelét bezzeg igen.

– Elég, Benito – dörrent rá Rafael.

– Kérlek szépen, Rafael! Anitának is tudnia kell – jött közelebb Claudia.

Nem volt az a könyörgős típus a csaj. Ettől hirtelen összeugrott a gyomrom, olyan ideges lettem. De akkor leesett, hogy az eddigi beszélgetésből már akár ki is találhattam volna.