Sarah Morgan

Hóesésből napsütésbe

India Grey

A vágy dallama

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sarah Morgan, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 737. eredeti címe: A Night of No Return (Harlequin, Mills & Boon Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© India Grey, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 738. eredeti címe: Mistress: Hired For The Billionaire’s Pleasure

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Csősz Róbert

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 737-738. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-364-6

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sarah Morgan

Hóesésből napsütésbe

1. FEJEZET

Lucas jobban rettegett ettől az estétől, mint bármelyik más estétől ebben az évben.

Először megpróbálta elterelni a figyelmét – vad bulikkal, nőkkel, munkával –, de végül rájött, hogy bármit is tesz, a fájdalom megmarad. A jelenre koncentrált, de a múlt énjének része maradt. Olyan emlék volt, amely nem akart elhalványulni, olyan seb, amely nem akart begyógyulni, olyan fájdalom, amely mélyen benne tombolt.

Nem tudott szabadulni tőle, ezért azt a bizonyos estét mindig olyan helyen töltötte, ahol alaposan berúghatott.

Londoni irodájából a frissen felújított oxfordshire-i vidéki birtokára hajtott, csak hogy egyedül legyen. Most az egyszer a mobiltelefonja ki volt kapcsolva, és így is maradt.

A hópelyhek vadul kavarogtak a szélvédő előtt, megnehezítve a látást. Az út mindkét oldalán magas hótorlaszok emelkedtek, amelyek a tapasztalatlan, ideges sofőrök számára bizonyára veszélyesnek tűntek. Lucas Jackson azonban nem volt sem tapasztalatlan, sem ideges, és a hangulata még az időjárásnál is baljóslatúbb volt.

Összeszorította a fogát, és megpróbálta kizárni tudatából a szél üvöltését, amely úgy hangzott, mintha egy gyerek sírna. Soha nem örült még ennyire, amikor megpillantotta a birtok bejáratát jelző kapuív két kőoroszlánját. A pocsék időjárás ellenére nagy sebességgel hajtott végig a bekötőúton.

Elhaladt a befagyott tó mellett, át a várárok fölötti hídon, majd a felhajtóra kanyarodva végül elérte a Chigworth-kastélyt. Az a tény, hogy egy ilyen csodálatos birtok tulajdonosa, büszkeséggel és elégedettséggel kellett volna hogy eltöltse. De mint mindig, semmit sem érzett a várkastély láttán. Mostanra már megbékélt azzal a ténnyel, hogy ő nem úgy érez, mint mások.

Az impozáns épület láttán építészként inkább egyfajta elismerést érzett. Az arányok és a szerkezet szinte tökéletes volt. A díszes kapu elegánsnak, előkelőnek hatott. Maga a vár pedig hatalmas falaival és bástyáival valóban lenyűgöző volt, nem véletlenül keltette fel a történészek érdeklődését a világ minden tájáról. A tény, hogy Lucas egy történelmi jelentőségű épületet őrzött meg az utókor számára, szakmai büszkeséggel töltötte el. De személyes, érzelmi szinten semmit sem mozdított meg benne.

A bosszú állítólag édes, de Lucas nem tudta megerősíteni a régi mondást. Pillanatnyilag nem is a ház történelmi jelentősége érdekelte, hanem csak a távoli fekvése. Ma este mindenáron el akarta kerülni, hogy kapcsolatba kerüljön más emberekkel.

Néhány felső ablak ki volt világítva, amint most homlokráncolva észrevette.

Áthajtott a várárok fölött átívelő hídon, majd a feljáró fölötti boltív alatt, aztán a kocsija kissé kifarolva megállt az udvaron. A hó sűrű pelyhekben hullott. Ha Lucas nem indul el olyan korán, talán nem is jutott volna el idáig. Az alkalmazottai megtisztították az utakat a birtokon, de idáig kanyargós kis vidéki utak vezettek, amelyeket meglehetősen elhanyagoltak.

Lucas hűséges asszisztensére, Emmára gondolt, aki megint sokáig bent maradt az irodában, hogy mindent előkészítsen a Perzsa-öböl menti gazdag olajállamba, Zubranba tartó útra. Szerencsére ő Londonban élt, így nem kellett messzire utaznia, ha haza akart menni munka után.

Lucas kiszállt, átsétált a vastag hótakarón, és rövidesen megállt a sötét előcsarnokban. Megkönnyebbülésére sem a házvezetőnő, sem más alkalmazott nem köszöntötte. Teljesen egyedül volt.

– Meglepetés! – kiáltotta most hirtelen egy egész kórus, és a lámpák kigyulladtak.

Lucas káprázó szemmel állt.

– Boldog születésnapot! – Csípőjét ringatva, gyönyörű arcán ravasz mosollyal Tara lépett oda hozzá, megragadta a hajtókáját, és skarlátvörösre rúzsozott száját az övére tapasztotta. – Tudom, hogy jövő hétre ígérted a születésnapi ajándékomat, de nem tudok addig várni. Most akarom!

Lucas mereven bámult a modell híresen kék szemébe – és még mindig nem érzett semmit. Lassan, de nyomatékosan levette a lány kezét a kabátjáról.

– Mi a fenét keresel itt? – kérdezte halkan.

– A születésnapomat szeretném megünnepelni. – A nem túl lelkes válasz kiváltotta Tara hírhedt duzzogását. – Mivel nem akartál eljönni a partimra, áthelyeztem ide. A házvezetőnőd engedett be minket. Egyébként miért nem hívtál még meg soha ide? Ez a kastély egyszerűen pompás, mint egy film díszlete!

Lucas körülnézett, és észrevette, hogy a régi festményekkel és gobelinekkel díszített előcsarnokot szalagok és csillogó léggömbök csúfították el. Színes papírokba csomagolt ajándékok sorakoztak egy hatalmas születésnapi torta mellett, a már felbontott pezsgősüvegek pedig az ő komor hangulatának fényében már-már gúnyosan és kihívóan festettek. Lucas még soha életében nem volt kevésbé ünnepi hangulatban.

Első gondolata az volt, hogy kirúgja a házvezetőnőjét. De aztán eszébe jutott, milyen behízelgő tud lenni Tara. Nagyon tehetséges volt az emberek manipulálásában.

– Mondtam már, hogy a mai nap nem jó nekem – mondta elutasítóan.

Tara csak megvonta a vállát.

– Nos, nem tudom, milyen porszem került a gépezetbe, de biztos vagyok benne, hogy elfelejtesz mindent, miután ittál egy italt, és táncoltál velem egy kicsit. Aztán felmegyünk az emeletre, és…

– Tűnj el innen! – parancsolt rá Lucas.

Az állítólagos barátok, akiket nem ismert, és nem is akart megismerni, elhallgattak. Tara azonban a maga rendíthetetlen módján mosolyogva válaszolt:

– Lucas, ne légy ilyen goromba, ezt nem gondolhatod komolyan.

– Tűnj el innen! – ismételte meg a férfi határozottan. – És ne feledkezz meg a barátaidról sem.

A nő szemében kemény kifejezés jelent meg.

– Kocsival jöttünk, és a sofőr csak hajnalban érkezik.

– Láttad az időjárás-előrejelzést? Éjszaka csak rosszabb lesz. Szólj a sofőrnek, tíz perc múlva legyen itt, különben itt fogtok ragadni a hóban. És biztosíthatom önöket – nézett körbe –, hogy ezt biztosan megbánnák.

Hogy a hideg hang vagy a fenyegető arckifejezés miatt – Lucas ezt nem tudta eldönteni –, de úgy tűnt, Tara kezdi felfogni, hogy komolyan gondolja a szavait. A nő gyönyörű arca, mely számtalan címlapon virított már, eltorzult a dühtől és a csalódástól. Amikor macskaszemével ránézett, hibátlan arcbőre majdnem olyan fehér volt, mint a hó, amely odakint már mindent beborított.

– Ahogy akarod – felelte Tara hűvösen. – Akkor máshol ünnepelünk, és magadra hagyunk a borzalmas hangulatoddal. Most már tudom, miért futnak zátonyra a kapcsolataid. Lehet, hogy sok a pénzed, éles az eszed, és jó szerető is vagy, Lucas Jackson, de nincs szíved.

Lucas elmondhatta volna neki az igazat: hogy a szíve olyan súlyosan megsérült, hogy soha nem fog meggyógyulni. Elmagyarázhatta volna Tarának, hogy az idő nem gyógyít be minden sebet, és erre ő a legjobb bizonyíték. Elmondhatta volna neki, hogy őt már senki sem tudja megbántani, hiszen a szíve már rég összetört.

Igen, mindezt elmondhatta volna Tarának, de nem lett volna semmi értelme. Így hát egyszerűen elsétált mellette a széles tölgyfa lépcső felé, amely az előcsarnokból vezetett felfelé. Ma a tökéletes arányok látványa nem okozott neki örömet – a lépcsőház csupán menekülési útvonalat jelentett számára, hogy távol kerüljön azoktól az emberektől, akik behatoltak a szentélyébe.

A hálószobájába sietett, amely a várárokra nézett. Nem érdekelte, hogy megsértette a vendégeket, és hogy ismét véget vetett egy kapcsolatának. Csak az számított, hogy valahogy túlélje ezt az estét és éjszakát.

A főnöke egy hidegszívű, becsvágytól vezérelt munkamániás.

Emma általában nagyon türelmes volt vele, de most, amikor a vezetéssel küszködött, ebből semmit sem érzett. Péntek este volt, otthon kellene lennie Jamie-vel, kellemes, meghitt hangulatban. Ehelyett a főnöke után hajtott a behavazott vidéki utakon. Az elmúlt munkahét után ez volt az utolsó dolog, amire vágyott.

Nekem is van magánéletem! – gondolta feldúltan. Legalábbis lenne, ha a főnöke tudná, hogy létezik élet a munkahelyen kívül is.

Lucas Jackson nem kötődött érzelmileg senkihez, és nyilvánvalóan azt gondolta, hogy az alkalmazottai sem. Nem érdekelte Emma mint ember, csak a teljesítménye. Nem volt értelme elmagyarázni neki, mit érez valaki, mert az érzések teljesen hidegen hagyták. Igen, Lucas Jackson élete semmiben sem hasonlít az övéhez.

Amikor Emma beállt a parkolóhelyére a Jackson & Partners nevű világhírű építésziroda üvegépülete mellett, néha úgy érezte, mintha egy másik bolygón landolna. A futurisztikus torony, amely a legmodernebb tervezés és az energiahatékonyság csúcsteljesítménye volt, a lehető legjobban kihasználta a napfényt és a természetes szellőzést. Mindenekelőtt azonban Lucas Jackson kreativitásának és zsenialitásának szimbóluma volt.

Lucas már inkább gép, mint ember, gondolta Emma komoran, miközben próbálta kivenni az utat a sűrű hóesésben, nehogy az árokban kössön ki.

Amikor két évvel ezelőtt Lucas Jackson mellett kezdett dolgozni, nem bánta, hogy soha nem beszéltek személyes dolgokról. Amúgy sem vágyott erre a munkahelyén. De a teendői izgalmasak és érdekesek volt, Lucas pedig tökéletes munkaadónak bizonyult. Pedig a hírneve kezdetben annyira idegessé tette Emmát, hogy majdnem el sem ment az állásinterjúra.

Félelmeivel ellentétben azonban a férfi rendkívül nagylelkűnek bizonyult a fizetésével kapcsolatban. Emma izgalmasnak találta, hogy olyan cégnek dolgozhat, amely az elmúlt évek leghíresebb épületeinek egyikét tervezte. Semmi kétség: Lucas Jackson tényleg zseniális tervező volt.

Az érem másik oldala azonban úgy nézett ki, hogy a főnöke kizárólag a munkájára koncentrált, minden más háttérbe szorult. A múlt hét is jó példa volt erre. Közeledett a zubrani Ferrara Spa Resort megnyitása, amely egy innovatív ökohotel volt a Perzsa-öböl partján. Emma tehát a szokásosnál is keményebben dolgozott, iszonyatos mennyiségű kávét ivott, és éjszakába nyúlóan dolgozott, hogy a fontos dolgokat elintézze. Máskor éjjel kettőkor az ágyában aludt, és nem az íróasztalánál, de most nem panaszkodott.

Elég volt a pénteki napra gondolnia, hogy kitartson: ekkor kezdődik a szabadsága. Minden évben kivett két hetet az ünnepek idejére. Mindig is úgy képzelte el a kikapcsolódást, ahogy egy maratoni futó a célvonalat: mint fényt az alagút végén.

Aztán elkezdett havazni, és nem hagyta abba. London szinte kihalt lett. Az iroda ablakából Emma látta, hogy néhány kollégája korábban végzett a munkával, és a vastag hótakaróban az autójához bukdácsol. Lucas asszisztenseként megengedhette ezt a kiváltságot a többi alkalmazottnak, magának azonban soha.

Főnöke délután mintha meg sem hallotta volna az ő megjegyzését, hogy a sűrű pelyhek lassan hósivataggá változtatják Londont. Aztán mikor Emma távozni készült az irodából, észrevette az íróasztalán lévő mappát, amely fontos papírokat tartalmazott Lucas zubrani utazásához – olyan papírokat, amelyeket még alá kell írnia.

Pont ezen a hóviharos napon kell ilyesminek történnie?!

Emma megpróbálta felhívni Lucast, amíg még Londonban tartózkodott, de csak a hangpostája válaszolt. Valószínűleg megállás nélkül telefonált. Úgy tűnt, mintha az egész életét telefonálgatással töltené…

A lány természetesen felbérelhetett volna egy futárt, de visszariadt attól, hogy rábízza a fontos papírokat. Lehet, hogy ez túlzásnak tűnt, de ha a mappa elveszett volna, akkor ő elveszítette volna a munkáját.

Emma a szélvédőn keresztül próbált átlátni a hófüggönyön. Nem bánta a sok munkát, de volt egy alapszabálya: hétvégén nem akart dolgozni. És valamilyen okból – talán a referenciái, a szerénysége vagy a tény, hogy előtte szinte minden hónapban új asszisztenst kellett felvennie – Lucas Jackson elfogadta ezt a feltételt, bár tett valami ironikus megjegyzést Emma magánéletére.

Pedig a lány ritkán ment el bulizni. Lucas nem is sejtette, hogy a fárasztó munkahét után a tökéletes hétvége az ő számára abból áll, hogy alszik, és Jamie-vel tölti az idejét. De nem tudhatta, mert soha nem kérdezte az asszisztensét a magánügyeiről.

Emma csúnyán nézett az anyósülésen lévő mappára, de nem volt más választása, mint hogy személyesen vigye el a főnökének.

Évek óta egyetlen esemény sem keltett akkora figyelmet a szakmában, mint a környezetbarát Ferrara Spa Resort megnyitása. Az ünnepségen az összes nagyágyú részt fog venni. A Dance and Dine tulajdonosával, Avery Scott-tal folytatott telefonbeszélgetései során Emma azt kívánta, bárcsak ő is részt vehetne rajta. Az asszony cége szervezte a partit, és Avery elmondta neki, hogy a nemzetközi hírességek egy beduin sátrat idéző pavilonban, méregdrága pezsgővel ünnepelnek majd. Ezután a vendégek felfedezhetik a külön erre a célra épített soukot – arab piacot –, amely helyi specialitásokkal és különféle látnivalókkal csábít. Azért, hogy Zubran izgalmas nyaralási célpontként mutatkozzon be, hastáncosok, jósok és solymászok is fellépnek majd, mielőtt az estét a valaha volt leglátványosabb tűzijáték zárja.

Biztos Hamupipőke is így érezte magát, amikor azt mondták neki, hogy nem mehet el a bálba, gondolta Emma lehangoltan. Megborzongott, mert az autó fűtése nem működött rendesen, és szorosabbra húzta magán a kabátot. Egy pillanatig napsütésről és pálmafákról álmodozott, és irigyelte azokat a nőket, akik szerepelnek a vendéglistán. Valószínűleg épp gondosan csomagolnak, mert csak egy dolguk lesz a partin: hogy elegánsan és elbűvölően nézzenek ki.

Emma tükör nélkül is tudta, hogy nem néz ki elbűvölően. Olyan kimerültnek érezte magát, mint még soha. Ellentétben a celebekkel, ő most nagyon is örülne, ha éjfél előtt ágyba kerülhetne. Ha azonban továbbra is ilyen sűrűn esik a hó, akkor Jamie-vel kénytelenek lesznek elhalasztani a szabadságukat…

Miközben azon erőlködött, hogy az autót a jeges úton tartsa, megcsörrent a telefonja. Remélte, hogy Lucas lesz az, aki végre válaszol az üzenetekre, amelyeket hagyott neki. De Jamie volt az, természetesen. Végül is már több mint egy órája várja őt.

– Hol vagy, Emma? – kérdezte aggódva, és neki azonnal bűntudata támadt, amiért azt kívánta, bárcsak Zubranba utazhatna a hotelavatóra.

Mivel az útviszonyok veszélyesek voltak, félreállt, hogy nyugodtan beszélhessen.

– Sokáig kellett dolgoznom, sajnálom. Hagytam neked üzenetet.

– Mikor érsz haza?

– Remélem, hamarosan – válaszolta Emma, ám közben szkeptikusan nézte a hófúvást. – De jobb, ha nem maradsz fent miattam.

A férfi nem szólt semmit, de a lány tudta, hogy feldúlt. Hallgatása csak növelte Emma bűntudatát. Amíg Jamie aggódott, ő arról fantáziált, milyen ruhát viselne az évtized legrangosabb ünnepségén.

– Még mindig ott lesz az egész hétvége és a következő két hét, amit együtt tölthetünk – próbálta megnyugtatni a férfit. Amikor Jamie még mindig nem szólt semmit, sóhajtva folytatta: – Ó, kérlek, ne légy szomorú! Tudod, hogy általában szabad a hétvégém, de ma vészhelyzet adódott. Lucas néhány fontos papírt az irodában hagyott, és most el kell vinnem neki.

Amikor Emma végül befejezte a hívást, olyan kifejezésekkel szidta Lucas Jacksont, amelyeket általában nem szokott kiejteni a száján. Miért felejtette el azokat a hülye papírokat? És miért nem vette fel a telefont, amikor ő hívta? Akkor félúton találkozhattak volna…

Emma tudta, hogy addig nem nyugszik, amíg le nem adja a mappát, és utána haza nem vezet. Fájt a feje, és arra vágyott, hogy bebújjon az ágyába.

De legalább együtt tölthetik Jamie-vel a karácsonyi vakáció teljes két hetét – miközben sikeres, ambiciózus főnöke Zubranban a szultánnal és egy csomó hírességgel bulizik majd a csillagos ég alatt.

Nem vagyok féltékeny, gondolta Emma határozottan. Egyáltalán nem!

Mostanra már alig látott ki a szélvédőn, és már kétszer eltévedt. A navigációs rendszere is akadozott. Úgy érezte, mintha csigatempóban haladna, de végre elérte a Chigworth-kastélyhoz vezető bekötőutat.

Úgy tűnt, mintha a két kőoroszlán rávicsorogna a nyitott kapu két oldalán. Emma komor pillantást vetett rájuk. A birtok körülbelül annyira tűnt barátságosnak és hívogatónak, mint a tulajdonosa…

Ahogy végighajtott az úton, a fájdalom már erősen lüktetett a halántékánál.

Látott egy parkot, egy tavat, majd egy hidat, amelyen kipörgő kerekekkel áthajtott. És már ott is volt a várkastély, melyet vizesárok vett körül, és magas, gyönyörű ablakai, homokszínű falai meleg reflektorfényben fürödtek.

– Még bástyái is vannak! – suttogta Emma lenyűgözve.

Hótól roskadoztak a tornyok, és egy kéményből füst szállt fel a hideg levegőben. Az építmény egyik sarkában lévő toronyban egy kis ablak világított. Emma szótlanul nézte az épületet. Soha az életben nem gondolta volna, hogy Lucas Jacksonnak ilyesmi van a birtokában. A férfi híres volt az ultramodern terveiről. Ez itt viszont egy impozáns, gyönyörű és minden bizonnyal történelmi jelentőségű épület. Egy kicsi, de tökéletes várkastély!

Kicsi?! Emma fanyarul felnevetett. Ez a jelző inkább a London egy meglehetősen lepukkant negyedében lévő saját lakóhelyére vonatkozott. A pici hálószoba a vasútra nézett, és minden reggel ötkor a Heathrow-ról felszálló repülőgépek ébresztették. Nem éppen idilli otthon…

Emma átment a kis hídon, amely a várárok túloldalára vezetett. Sehol egy emberi lény.

Aztán a boltív túloldalán megpillantotta Lucas elegáns sportkocsiját, amely már majdnem teljesen behavazódott. Tehát a főnöke itt van, még ha nem is veszi fel a telefont.

Megkönnyebbülve, hogy ő is épségben megérkezett, Emma pár pillanatig még ült a kocsiban, aztán fogta a mappát, és leállította a motort. Csak öt percet fog itt tölteni, döntötte el. Amint leadta a papírokat, már úton is lesz hazafelé.

Az autóból kiszállva megcsúszott, és miközben próbálta védeni a mappát, estében beütötte a könyökét és a fejét. Egy pillanatig kábultan feküdt, aztán óvatosan felállt, és bosszúsan, vizes kézzel a bejárat felé sétált.

Erősen és sokáig nyomta a csengőt. Ez a kis lázadás megvigasztalta, de aztán senki sem nyitott ajtót. Ahogy az olvadt hó a hajából a gallérjába folyt, összerázkódott, és újra becsengetett. Tulajdonképpen arra számított, hogy a személyzet valamelyik tagja a házban lesz, és azonnal az ajtóhoz siet.

Amikor a harmadik csengetésre sem történt semmi, megpróbálta kinyitni az ajtót. Meglepetésére azonnal sikerrel járt. Tétován megállt a küszöbön. Általában nem szokott bemenni idegenek otthonába. Másrészt viszont nem akarta visszavinni a papírokat az irodába.

– Hahó! – Óvatosan bedugta a fejét az ajtón, arra számítva, hogy riadalmat fog okozni.

Amikor semmi sem történt, belépett az előcsarnokba. A sötét faburkolat, a faliszőnyegek, a nagy méretű olajfestmények és a hatalmas lépcső valószínűleg bármelyik nőben felébresztette volna a vágyat, hogy odarohanjon Rhett Butlerhez, aki átöleli az erős karjaival.

– Halló! – szólalt meg ismét Emma, és becsukta az ajtót, nehogy kiszökjön a meleg. Vajon mennyibe kerül egy ilyen hatalmas épület fűtése?

Észrevette a kibontott pezsgősüvegeket, lufikat, szalagokat, valamint egy tortát, amivel nem stimmelt valami. Nyilvánvalóan bulit tartottak. Vendégeket azonban nem lehetett látni, és szinte kísérteties csend uralkodott. Emma szinte azt várta, hogy valaki előugrik a nehéz bársonyfüggönyök mögül, hogy megijessze.

De aztán emlékeztette magát: te jó ég, ez csak egy ház! És bizonyára nincs is egyedül. Lucasnak itt kell lennie valahol, a pezsgősüvegek számából ítélve valószínűleg egy csomó vendég társaságában.

Odament egy nagy ajtóhoz, kinyitotta, és egy könyvtárat pillantott meg. A falak mentén magas könyvespolcok álltak, tele régi, bőrbe kötött művekkel. Óvatosan bekukkantott a földszinti szobákba, majd felment a lépcsőn. Nem kutathatom át az egész házat, gondolta. Aztán eszébe jutott, hogy fényt látott az egyik toronyszobában. Próbált a megfelelő irányba haladni, és végigsétált egy hosszú, szőnyeggel borított folyosón, amíg egy nehéz tölgyfa ajtó elé nem ért.

Bekopogott, majd kinyitotta az ajtót. Mögötte egy csigalépcső rejlett. Ahogy felment rajta, nagy, kerek terembe ért, amelynek minden oldalán ablakok voltak, a hatalmas kandallóban pedig tűz égett. A szeme sarkából meglátott egy mennyezetes ágyat mohazöld bársonyfüggönyökkel. De figyelme az alacsony bőrkanapéra irányult. Azon ült, lábát a karfára támasztva, egy üveg pezsgővel a kezében a főnöke.

– Lucas?

– Mondtam, hogy tűnj el.

A hangja olyan éles volt, hogy Emma összerezzent. Az évek alatt, amióta neki dolgozott, a férfi egyszer sem beszélt vele így.

Elég volt egyetlen pillantás, és tudta, hogy Lucas részeg. Ez meglepte Emmát, mert nagyon ritkán látta akár csak ellazulni.

Szóval a telefonja nem azért volt foglalt, mert fontos üzleti hívásokat bonyolított, hanem kikapcsolta, hogy nyugodtan berúghasson! Ő viszont az életét kockáztatta érte a jeges országúton. És még van képe kidobni őt!

Emma, aki általában nem szokott megharagudni, most dühbe gurult. Már éppen lecsapta volna az iratokat az asztalra, és hagyja, hogy a férfi folytassa az egyszemélyes partit, amikor eszébe jutott valami. Lucas tegezte az imént, pedig nem szokta. Valószínűleg összekeverte őt valaki mással.

A lány most a lufikra, a pezsgősüvegekre és a tortára gondolt.

– Lucas, én vagyok az: Emma – mondta lassan és tisztán.

Amikor a férfi nagy nehezen kinyitotta a szemét, baljós fény villant benne, ami egyértelműen jelezte a hangulatát. Valamiért Emma úgy érezte, hogy mindjárt megszakad érte a szíve.

Még soha nem látta így a férfit. Lucas mindig nagyon ápolt, elegáns és jól öltözött volt. Kézzel varrott olasz öltönyöket és ingeket viselt, minden tekintetben csak a legjobbal elégedett meg.

De ma este egyenesen fenyegetőnek tűnt, és ennek nemcsak a hangulatához volt köze, hanem a megjelenéséhez is. Az inggallérja nyitva volt, megmutatva izmos felsőtestét. Az állán sötét árnyék látszott. De ami a legjobban aggasztotta Emmát: a férfi a határán volt, hogy elveszítse az önuralmát.

A lány úgy reagált, ahogy egy vicsorgó rottweilerre reagált volna: dermedten állt, és igyekezett nyugodtnak tűnni.

– Csak én vagyok, Emma – felelte megnyugtatóan. – Úgy tűnik… ööö… összetévesztett valakivel.

Az elviselhetetlenül hosszú csend, amely beállt, idegtépő volt. Aztán végül Lucas kissé megmozdult, és megkérdezte:

– Emma? – A hangja túlzottan lágy volt, és a legkevésbé sem nyugtatta meg a lányt.

– Igen, én vagyok. Órák óta próbálom elérni. Miért nem veszi fel a telefont?

– Ki a csoda engedett be ide?

– Senki. Csengettem, de nem nyitottak ajtót. De itt vagyok… – Emma hirtelen elhallgatott.

– Értem. Szóval csak úgy besétáltál a házamba. Mondd csak, Piroska, gyakran sétálsz olyankor az erdőben, amikor a farkas ott ólálkodik?

Amikor a férfi áthatóan nézett rá mélykék szemével, Emma úgy érezte, nem kap levegőt. Kicsit meglazította a sálját. A szíve hevesen kalapált. Vett egy mély levegőt, és így válaszolt:

– Ha fogadta volna a hívásomat, nem kellett volna beosonnom ide.

– A telefonom ki van kapcsolva, és azért nem nyitottam ki az ajtót, mert nem akartam társaságot.

Emmának leesett az álla.

– Azt hiszi, azért vezettem két órát a hóviharban, életveszélyes országutakon, mert vágyom a társaságára? Az elmúlt héten napi tizenöt órán keresztül élveztem a jelenlétét. Egyelőre ennyi elég nekem. – Úgy érezte, hogy igazságtalanul bánnak vele, és ez feldühítette. – Azért jöttem ide a nehézségek ellenére, hogy elhozzam azokat a fontos papírokat, amelyeket Londonban felejtett, és amelyekre holnap szüksége lesz.

– Holnap? – ismételte Lucas, mintha az még nagyon messze lenne. Olyannyira, hogy talán nem is éri meg.

– Igen, holnap – felelte Emma elképedve. Lucas tényleg ennyire részeg volna? – A zubrani Ferrara Spa Resort megnyitójára megy. Nem rémlik? – Az asztalra dobta a mappát. – Tessék. Ezzel megtettem a kötelességemet. Majd megköszönheti, ha kijózanodott.

Lucas lassú mozdulattal letette a pezsgősüveget.

– Tényleg azért jöttél ide, hogy elhozd nekem a papírokat?

– Tényleg. – Mostanra már Emma számára is őrültségnek tűnt a dolog. – Elvégre szüksége lesz rájuk, és nem akartam futárra bízni.

– Odaadhattad volna Jimnek.

Jim volt Lucas sofőrje.

– Ő Dublinba repült a hétvégére – válaszolta tétován Emma. Hogyhogy Lucas nem emlékszik erre?

– Szóval úgy döntöttél, hogy személyesen hozod át a papírokat. – A férfi szeme csillogott, ahogy lassan végigsiklott a tekintete Emmán, mintha most venné igazán észre.

– Igen – erősítette meg a lány szűkszavúan. Bosszantotta, hogy milyen csapzott, a kabátja csöpögött a hótól és sártól. – Bár kezdem azt kívánni, bárcsak ne vettem volna rá a fáradságot. Úgy látszik, egyáltalán nem értékeli.

– A fejed vérzik, és a hajad csuromvizes. Mi történt?

Emma megérintette a fejét, és egy nagy púpot érzett. Persze hogy vérzik. Milyen kínos!

– Én… elestem, amikor kiszálltam a kocsiból. Nem nagy ügy.

Hirtelen rájött, hogy egyedül vannak a szobában. Egészen más érzés volt, mint kettesben lenni az irodában.

– Most elmegyek, és hagyom, hogy folytassák a partit. – Önkéntelenül is azon tűnődött, vajon hol lehet a többi vendég.

– Ó, igen, a parti! – Lucas fanyarul felnevetett, és a kanapé támlájára hajtotta a fejét. – Igen, jobb, ha mész, Emma. Olyasvalakinek, mint te, nem kellene most itt lennie.

– Olyasvalakinek, mint én? – A lány összerezzent. – Olyan emberekre gondolsz, akik nem a te köreidben mozognak?

– Nem, nem így értettem. De nem számít.

A szavai szíven ütötték Emmát.

– Engem viszont érdekel. Épp most tettem kockára az életemet, és csalódást okoztam valakinek, aki nagyon fontos nekem, csak azért, hogy elhozzam ezt a mappát. Egy kis köszönet jólesett volna. Néha a jó modor tényleg nem árt.

– Nem vagyok kedves. És pláne nem vagyok jó ember – vágott vissza Lucas olyan keserűen, hogy Emma úgy érezte, mintha fejbe kólintották volna.

– Lucas…

– Tűnj el innen, Emma, és csukd be magad mögött azt az átkozott ajtót!

2. FEJEZET

– Micsoda hálátlan, faragatlan, modortalan…

Emma dühösen morgott magában, miközben lefelé viharzott a lépcsőn. De legalább megtette a kötelességét: Lucas megkapta a papírokat. Most végre tiszta lelkiismerettel élvezheti a szabadságát Jamie-vel.

Léptei visszhangoztak a hatalmas előcsarnokban. Még mindig nem látott egy lelket sem, még csak hangot sem hallott. Korán véget ért vajon a buli?

Kinyitotta a nehéz bejárati ajtót, és szorosabban összehúzta magán nedves kabátját. Mostanra már annyira havazott, hogy nem látta a lábnyomait, és az autója is vastag hótakaró alatt lapult.

Óvatosan, nehogy újra elessen, a kocsihoz lépkedett, és letolta a havat a szélvédőről. Remélhetőleg a híd még járható.

Éppen be akart szállni, hogy beindítsa a motort, amikor hirtelen rájött, mit talált furcsának a tortán: teljesen érintetlen volt.

Emma egy pillanatig csak állt, egyik lába már a kocsiban, a másik a havas földön. Úgy tűnik, a parti véget ért, mielőtt a tortát felvágták volna.

„Mondtam, hogy tűnj el innen!”

Beszállt a kocsiba. De ahogy hidegtől merev ujjakkal próbálta beindítani a motort, tovább töprengett.

– A fenébe!

Leengedte a kezét, és fejét a támlának döntötte. Lucas azt mondta, hogy tűnjön el. És az egyetlen okos dolog az lenne, ha ő szót fogadna neki. A férfi egyedül akar lenni, emlékeztette magát. Hagyd őt békén! Bármi is Lucas Jackson problémája, az nem az ő dolga.

Lucas mereven bámulta a lassan kialvó kandallótüzet.

Részeg volt, de sajnos nem annyira, mint szerette volna. A fájdalom ugyanolyan erős volt, mint mindig. Mintha egy kést döftek volna a szívébe, újra és újra. És semmi, amit tett, nem enyhítette a fájdalmat.

Nagy nehezen felállt, odavonszolta magát a tűzifával teli kosárhoz, és kihúzott egy rönköt.

– Jobb, ha nem teszed. A végén még felgyújtod az egész kastélyt – hallott egy női hangot. Azt hitte, hogy hallucinál, és megfordult.

Emma állt előtte, arcát rózsaszínűre festette a hideg, sötét hajában hópelyhek csillogtak, és a tekintete is fagyos volt. Lucas nem volt biztos benne, feldúlt-e, vagy dacos. Lassan kiegyenesedett.

– Azt hittem, szóltam, hogy…

– Hogy el kellene mennem? Igen, megtetted, és elég durva volt – bólintott Emma, aki időközben úgy döntött, a szokatlan helyzetre való tekintettel visszategezi a főnökét. – Ha így bánsz az emberekkel, akkor megérdemled, hogy békén hagyjanak. – Ahogy leoldotta a sálját, olvadó hópelyhek hullottak a vastag szőnyegre.

– Pontosan ezt akarom – felelte Lucas lassan, nyomatékosan. Érezte, hogy heves érzelmei bármelyik pillanatban eluralkodhatnak rajta. – Miért vagy még mindig itt?

– Úgy döntöttem, beleavatkozom a dolgodba – válaszolta Emma, és lehúzta átázott kesztyűjét. – Méghozzá teljesen önző okokból: nem akarom az egész vakációmat azzal tölteni, hogy azon aggódjak, esetleg részegen beleestél a kandallóba.

– Miért érdekel ez téged?

– Mert akkor új munkát kellene keresnem.

– Egyáltalán nem kell aggódnod. – Lucas olyan erősen markolta a rönköt, hogy a kéreg fájdalmasan belevájt a kezébe. – Annyira még nem vagyok részeg, bár igyekszem.

– Pontosan ezért nem fogok eltűnni. – Emma lehúzta a másik kesztyűjét is. – Nem akarom, hogy a halálod az én lelkiismeretemet terhelje.

– Nem fogok meghalni. – Lucas dühös lett. – Nyugodtan elmehetsz, minden lelkifurdalás nélkül És jobb, ha most azonnal megteszed.

– Addig nem, amíg meg nem magyarázod, miért van tele a földszint partikellékekkel, te mégis egyedül vagy a házban – vágott vissza Emma makacsul.

– Egyáltalán nem vagyok egyedül – válaszolta Lucas. – Sajnos. Te is itt vagy, és őszintén szólva, nem igazán értem, miért. Kifejezetten goromba voltam veled. Már csak az önbecsülésed miatt is be kellene húznod nekem egyet, és azonnali hatállyal felmondanod.

– Ilyesmi csak a hollywoodi filmekben történik. A való életben aligha engedheti meg magának bárki is, hogy csak úgy odadobja a munkáját – jegyezte meg Emma. Dideregve levette átázott kabátját, és közelebb lépett a kandallóhoz. – Akkor veszíteném el az önbecsülésemet, ha hátat fordítanék valakinek, aki rossz passzban van.

– Emma… – kezdte Lucas, de a lány nem hagyta szóhoz jutni.

– Igaz, hogy hiányzik belőled az empátia és más fontos emberi tulajdonságok, például a lelkiismeret. Másrészt az idő nagy részében jó főnök vagy. Szóval elég nagy hülyeség lenne csak úgy kilépnem. Szeretem a munkámat. Ami pedig a jobbhorgot illeti, még soha nem ütöttem meg senkit, bár a múlt héten majdnem megfojtottam valakit a boltban. De az egy másik történet. Különben is, a kezem olyan hideg, hogy valószínűleg ökölbe sem tudnám szorítani. – Tétován megmozgatta az ujjait.

– Szóval szereted a munkádat? – kérdezte Lucas még mindig feszülten. – Akkor parancsot adok: kifelé, vagy ki vagy rúgva!

– Nem rúghatsz ki. Végül is az, hogy mivel töltöm a szabadidőmet, csak rajtam múlik.

– Mindig is igyekeztél, hogy ne kelljen dolgoznod hétvégén. Miért pont ma kell megszegned ezt a szabályt? Biztos vagyok benne, hogy valahol valakinek szüksége van rád. Mi a helyzet az izgalmas magánéleteddel? – Eszébe jutott, hogy a lány egyszer kapott egy személyes telefonhívást, amikor elkezdett neki dolgozni. – Nem kellene már úton lenned… Jamie-hez?

– Honnan tudsz Jamie-ről? – kérdezte Emma meglepetten.

– Mindenesetre nem a szimpátiám miatt – biztosította gyorsan Lucas. – Csak a jó memóriámnak köszönhetem.

– Amint megbizonyosodtam róla, hogy jól vagy, hazamegyek Jamie-hez.

– Jól vagyok, nem látszik rajtam? – kérdezte a férfi türelmetlenül.

– Nem. Látom, hogy részeg vagy, pedig általában nem szoktál alkoholhoz nyúlni. Ez az egész nagyon furcsa. – Emma elgondolkodva nézett a férfira. – Csodálkozom, miért nem vágta fel senki a tortát. És egyáltalán nem volt időd előkészíteni a partit… – Hirtelen megértette: – Meglepetésparti volt, ugye? És kidobtad a vendégeket!

– Hát, nem minden meglepetés sül el jól. Most pedig kérlek, menj el – mondta Lucas ismét.

– Gondolom, Tara és a sleppje volt. – Emma arckifejezése egyértelműen elárulta, mit gondol az önző és felszínes modellről. – Nem kellett volna egyedül hagynia téged ebben az állapotban. Mi volt egyébként a parti apropója?

– A születésnapja. – Lucas csodálkozva nézte, hogy a lány azt az egyszerű, szürke szoknyát viseli, amit az irodában is, fehér blúzzal és barna pulóverrel a nedves kabátja alatt. A haját egy nagy csattal szorosan összefogta. Emma minden tekintetben a professzionális megjelenés megtestesítője volt.

– Meglepetéspartit adott a saját születésnapja alkalmából?

– Igen. Mondtam neki, hogy ez a nap nem jó nekem. De Tara nem bírja, ha nemet mondanak neki.

– Miért nem?

Lucas ferdén elmosolyodott.

– Mert nő.

– Nem – mondta Emma türelmetlenül. – Úgy értettem: miért nem volt jó neked ez a nap? Tudni akarom, miért ragaszkodsz ahhoz, hogy magányosan és részegen töltsd. Valami rosszul sült el a zubrani üzlettel kapcsolatban?

– Miből gondolod, hogy bármi köze van a munkához?

– Mert a munka az egyetlen dolog, ami számít neked.

Lucas egy darabig mereven nézte a nőt. Aztán megfordult, és a tűzbe dobta a fahasábot. A lángok azonnal magasra csaptak, és kellemes meleget adtak.

Nem hibáztathatta Emmát a találgatásért. Neki fogalma sincs róla, és ez így is van rendjén.

Nincs szüksége szánalomra és megértésre.

– Tényleg nem kéne itt lenned, Emma.

– De igen. És talán tudok segíteni.

Egy ártatlan nő, akinek fogalma sincs arról, milyen sivár hely lehet a világ.

Lucas igyekezett elkerülni a hozzá hasonló nőket. Az ő életében nem volt helye az ártatlanságnak.

– Nem, nem tudsz segíteni.

A kettejük közötti kapcsolat mindig is csupán üzleti jellegű volt, és Lucas szigorúan különválasztotta a munkát a magánélettől. Valójában azt hitte, hogy Emma is így tesz.

– Ennyire feldúlt vagy Tara miatt? Ez egyáltalán nem vall rád – mondta Emma nyersen. – Igazából azt hittem, a nők csak kelléket jelentenek neked, mint a mandzsettagombjaid. Különböző alkalmakra mást-mást viselsz.

Ez a megjegyzés éppolyan okos volt, mint amilyen eredeti, és kevésbé komor hangulatban Lucas talán nevetett volna rajta. De a jelenlegi helyzetben mindennél jobban szeretett volna megszabadulni Emmától.

– Talán csak nem ismersz. – Lassan odalépett hozzá, és észrevette, hogy a lány hátrálni akar előle.

– Ne próbálj megfélemlíteni. Én csak segíteni próbálok neked.

– De én nem akarok segítséget. Sem tőled, sem bárki mástól.

Lucas azt mondta magában, hogy szívességet tesz Emmának, amikor a téglafalhoz szorította. A tűz pattogásán kívül csak a szapora lélegzetvételüket lehetett hallani. Közvetlenül mellettük, az ablakon át látszott a holdfényben csillogó hótakaró. De Lucas csak Emma érzéki, puha ajkára koncentrált.

Érezte, hogy a teste hevesen reagál. Emma döbbenten, tágra nyílt szemmel nézett rá. A férfi is megdöbbent, mert nem volt felkészülve arra az erős vágyra, amely elöntötte. Minden önuralmát össze kellett szednie, hogy ne tegye meg, amire olyan hevesen vágyott.

Egy pillanat alatt alapvetően megváltozott a kapcsolatuk. Itt, távol az iroda üvegfalától, hirtelen már nem főnök és alkalmazott voltak, hanem férfi és nő.