Ez a könyv neked szól, Anya.

Köszönet az életemért!

1.

Ibolyát veszek Amynek. Nem rózsát. A rózsa azoknak való, akiknek vaj van a fülük mögött. Ezúttal én mindent jól csináltam. Rendes srác vagyok. Jól választottam. Amy Adam a mostban él, nem a számítógépén.

– Az ibolya Rhode Island állam hivatalos virága – jegyzem meg a virágot csomagoló srácnak. Gondatlan, mocskos kezei leverik a szirmokat… az én szirmaimat. Kibaszott New York.

– Tényleg? – kuncog. – Mindennap tanul valamit az ember.

Készpénzzel fizetek, és kiviszem az ibolyáimat a Keleti Hetedik utcára. Májushoz képest meleg az idő, és beleszagolok a virágokba. Rhode Island. Jártam már Rhode Island-en. Tavaly télen Little Comptonban. Belebetegedtem a szerelembe; halálra rémített, hogy a barátnőm – nyugodj békében, Guinevere Beck – veszélyben forog az érzelmileg labilis barátnője – nyugodj békében, Peach Salinger – miatt.

Rám dudálnak, én pedig elnézést kérek. Tudom, ha valami az én hibám, márpedig ha az ember besétál a kereszteződésben a pirosba, az az ő hibája.

Ahogy múlt télen is az én hibám volt. Minden áldott nap tucatszor is átpörgetem a fejemben. Amikor egy szekrényben rejtőztem el a Salinger-ház emeletén. Pisilnem kellett, de nem bújhattam elő. Így hát egy bögrébe hugyoztam – egy porcelánbögrébe –, amit aztán letettem a szekrény keményfa aljára. Aztán amikor lehetőség adódott rá, ki kellett rohannom – és mit szépítsem, megfeledkeztem a bögréről.

Más ember lettem amiatt a nap miatt. Nem lehet visszamenni, hogy megváltoztassuk a múltat, de előre igen, hogy olyan emberré váljunk, aki emlékszik. Na most, én nagy figyelmet fordítok a részletekre. Például teljes pontossággal vagyok képes felidézni azt a pillanatot, amikor Amy Kendall Adam visszatért a Mooney Ritkaságok és Antikváriumba, az életembe. Magam előtt látom a mosolyát, a zabolátlan sörényét (szőke) és az önéletrajzát (csupa hazugság). Ez öt hónappal ezelőtt történt, és azt állította, hogy munkát keres, de mind tudjuk, hogy engem keresett. Felvettem, és az első munkanapján egy spirálfüzettel jelent meg, meg egy listával azokról a könyvritkaságokról, amiket látni akart. Volt nála egy üvegtálka szupergyümölcs is, amiről kijelentette, hogy ezektől örökké élhet az ember. Mondtam neki, hogy senki sem él örökké, mire nevetett. Kellemes volt a nevetése, könnyed. És gumikesztyű is volt nála.

Felemeltem egy párat.

– Ez meg minek?

– Hogy ne tegyek kárt a könyvekben – magyarázta.

– Elöl lesz rád szükségem – ellenkeztem. – Ez csak alapmeló; leginkább a polcokat kell feltölteni meg a kasszát kezelni.

– Oké – felelte. – De tudtad, hogy az Alice Csodaországban bizonyos példányai akár több mint egymillió dollárt is megérnek?

Elnevettem magam.

– Utálok szívfájdalmat okozni, de nincs Alice-ünk odalent.

– Odalent? – kérdezte. – Ott tartjátok a különlegességeket?

Legszívesebben a derekára tettem volna a kezem, hogy levezessem a ketrecbe, ahol a különlegességeket tároljuk bedobozolva – megmentve. Legszívesebben levetkőztettem volna, hogy bezárkózzam vele és magamévá tegyem.

De türelmes voltam. Adtam neki egy adóűrlapot és tollat.

– Tudod, segíthetnék neked régi könyveket keresni garázsvásárokon – jegyezte meg. – Sosem tudhatod, mire bukkansz, ha garázsvásárolsz.

– Csak ha megígéred, hogy nem hívod garázsvásárlásnak – mosolyogtam.

Amy is mosolygott. Ő úgy fogta fel, hogy ha itt dolgozik, itt is hagyja a kézjegyét. Azt akarta, hogy menjünk be a városba hagyaték-kiárusításokra, vadásszunk könyvtári selejtezésekre, és túrjuk át az utcára kitett dobozokat. Azt akarta, hogy dolgozzunk együtt, és így lehet a másikat ilyen gyorsan, ilyen jól megismerni. Együtt merészkedünk be a dohos, kiürített szobák mélyére, majd együtt rohanunk ki, hogy nagy kortyokban nyeljük a friss levegőt, hogy aztán nevetve állapítsuk meg, hogy ezen csak egy ital segíthet. Csapat lett belőlünk.

Járókeretes öregasszony néz fel rám. Rámosolygok.

– Derék fiatalember! – mutat az ibolyára.

Az vagyok. Megköszönöm, és megyek tovább.

Pár hónapja jöttünk össze Amyvel, amikor az Upper East Side-on voltunk egy halott ember szalonjában. A tengerészkék zakó hajtókáját cibálta, amit ő vett nekem – öt dolcsiért – egy kiárusításon. Azért nyaggatott, hogy szórjak ki hétszázat a Húsvéti korzó egy dedikált, gyűrött példányára.

– Amy – suttogtam –, Yates most nem nagyon megy, és nem is tűnik úgy, hogy a közeljövőben megint felkapnák.

– De én imádom! – könyörgött. – Ez a könyv a mindenem!

Ilyenek a nők: érzelmi alapon működnek. Így nem lehet üzletelni, de Amyt sem lehet elnézni a nagy, kék szemeivel és hosszú, szőke hajával – mintha csak egy Guns N’ Roses számból lépett volna elő –, és nemet mondani neki.

– Hogyan vehetnélek rá, hogy meggondold magad? – hízelkedett.

És egy óra múlva a Húsvéti korzó egy túlárazott példányának tulajdonosa voltam, Amy pedig egy belvárosi Starbucks vécéjében szopta a farkam, ami sokkal romantikusabb volt, mint amilyennek hangzik, mert bírtuk egymást. Nem puszta szopás volt ez, hanem felláció, barátaim. Felállt, én pedig a földre rántottam fiús farmerjét, és megtorpantam. Tudtam, hogy nem szeret borotválkozni; a lába gyakran volt borostás, és szívügye a víztakarékosság. Bozótra azonban nem számítottam. Megcsókolt.

– Üdv a dzsungelben!

Ezért mosolygok menet közben, és így lesz az ember boldog. Amy meg én szexibbek vagyunk, mint Bob Dylan és Suze Rotolo a The Freewheelin borítóján, és okosabbak, mint Tom Cruise és Pénelope Cruz a Vanília égboltban. Van egy közös projektünk: A Portnoy-kór példányait halmozzuk fel. Filctollal húzta alá benne a kedvenc részeit, én pedig rászóltam, hogy használjon valami finomabb íróeszközt.

– Én sem vagyok finom – vágta rá. – Utálom a finomkodást.

Amy filctoll; szenvedélyes. Kurvára odavan A Portnoy-kórért, én pedig a birtokomban akarom tudni az összes kanárisárga példányt, amit valaha is kiadtak, és a pincébe zárni, hogy csakis Amy és én érhessünk hozzájuk. Nem lenne szabad túl nagy készletet felhalmoznom egyetlen könyvből sem, de imádom a sárga könyvfalunk mellett dugni Amyt. Philip Roth is helyeselné. Amy nevetett, amikor azt mondtam, hogy meg kellene írnunk neki. Van képzelőereje, van szíve.

Csörög a telefonom. A Gleason testvérek elektromos cége az; a párásító miatt, de az várhat. Jött egy e-mail a BuzzFeedtől, valami listát akarnak összeállítani menő, független könyvesboltokról, de az is várhat. Minden várhat, ha az emberre rátalált a szerelem. Amikor egyszerűen csak végigsétál az utcán, és elképzeli a lányt meztelenül, akit szeret, egy rakás sárga A Portnoy-kór tetején heverve.

Odaérek a Mooney könyvkereskedéshez, és csilingel a csengő, amint benyitok. Amy karba fonja a kezét, és haragosan mered rám; talán allergiás a virágra. Talán az ibolya gáz.

– Mi a baj? – kérdezem, és remélem, ez nem az, a vég kezdete, amikor a lányokból kezd picsa lenni, amikor szertefoszlik az újautóillat.

– Virág? – kérdezi. – Tudod, mi az, amire a virágnál is jobban vágyom?

Megrázom a fejem.

– Kulcsokra! – feleli. – Épp most volt itt egy pasas, akinek eladhattam volna a Yates-et, de nem tudtam megmutatni neki, mert nincs kulcsom!

A pultra vetem a csokrot.

– Higgadj le! Meghagyta a számát?

– Joe! – toppant egyet. – Imádom ezt a boltot. És tudom, hogy hülye vagyok, és nem kéne elárulnom neked, hogy mennyire odavagyok érte, de kérlek! Kulcsokat akarok!

Semmit sem felelek. Az emlékeimbe kell zárnom ezt az egészet; megőriznem későbbre: a halkan zümmögő zeneszót – a „Sweet Virginia” szól a Rolling Stonestól, az egyik kedvenc számom –, ahogy beesik a fény. Nem zárom be az ajtót. Nem fordítom át a NYITVA táblát. A pult túloldalára lépek, a karomba zárom, lehajolok hozzá, megcsókolom, ő pedig visszacsókol.

Még soha senkinek nem adtam kulcsot. De ennek így kell lennie. Az ember élete kibővül. Az ágyban még valaki számára lesz hely, és ha az a valaki eljön, az az ember dolga, hogy beengedje. Megragadom a jövőmet. Felárat fizetek a nevetséges, rózsaszín virágmintás kulcsokért. És amikor a rózsaszín kis fémtárgyakat Amy tenyerébe dugom, megcsókolja őket.

– Tudom, hogy ez óriási dolog, Joe – jegyzi meg. – Köszönöm, Joe! Az életem árán is megóvom őket.

Aznap éjjel átjön, és megnézzük az egyik buta filmjét – a Koktélt, senki sem tökéletes –, aztán szexelünk és pizzát eszünk, és elromlik a légkondim.

– Ne hívjunk valakit? – kérdezi.

– Hagyjuk a picsába – felelem. – Mindjárt itt az emlékezés napja.

Mosolygok, leteperem, borotválatlan lába szúrja az enyémet, és most már megszoktam. Tetszik is. Megnyalja az ajkát.

– Mire készülsz, Joe?

– Menj haza, és csomagolj be egy táskába! – közlöm. – Én pedig bérelek egy kis piros Corvette-et, és elhúzunk innen.

– Te megőrültél – feleli. – És hova megyünk azzal a kis piros Corvette-tel?

A nyakába harapok.

– Majd meglátod.

– El fogsz rabolni?

És ha ezt akarja, akkor igen.

– Két órád van. Indulj csomagolni!

2.

Megborotválkozott; tudtam, hogy nem állhat olyan távol tőle. És én is megtettem a magamét. Tényleg kibéreltem egy piros kabriót. Most mi vagyunk azok a bizonyos seggfejek, és Rhode Island erdős részén autókázunk át. Mi vagyunk a legrosszabb rémálmotok. Boldogok vagyunk. Nincs rátok szükségünk, egyikőtökre sem. Szarunk rátok, szarunk rá, hogy mit gondoltok rólunk, mit tettetek velünk. Én vezetek, Amy pedig az álomcsaj, és ez az első közös vakációnk. Végre. Rátaláltam a szerelemre.

A tető lehajtva, és együtt énekelünk a Goodbye Yellow Brick Roadra. Azért ezt a dalt választottam, mert vissza akarom venni; minden szép dolgot a világon, amit csak tragikusan beteg barátnőm, Guinevere Beck megrontott. (Most már látom, hogy borderline személyiségzavarban szenvedett. Azon nem lehet segíteni.) Beck és a szörnyű barátai olyan sok mindent tettek tönkre. New Yorkban nem mehetek sehová anélkül, hogy ne Beck jutna az eszembe. Már azt hittem, soha többé nem leszek képes Elton Johnt hallgatni, mert akkor is az szólt, amikor megöltem Peachet.

Amy megkocogtatja a vállam, és egy héjára mutat az égbolton. Elmosolyodom. Ő nem az a fajta seggfej, akinek most muszáj lenne lehalkítania a zenét, hogy a madárról beszéljen, és mindenféle jelentőséget tulajdonítson neki. Istenem, milyen jó! De mindegy, milyen jó, mindig ott marad az igazság: hogy elfelejtettem elvinni a bögrét.

Piszkál az a kibaszott bögre. Felfogom, hogy mindennek van következménye. Nem vagyok egyedülálló; az, hogy élek, azzal jár, hogy ott van az a vizelettel teli bögre. De nem bocsáthatom meg magamnak, hogy elcsesztem, akár valami csaj, aki „ottfelejti” a kardigánját egy egyéjszakás kaland után. A bögre anomália. Szépségfolt. Bizonyíték rá, hogy nem vagyok tökéletes, noha rendszerint olyan precíz vagyok, olyan alapos. Nem kovácsoltam tervet a megszerzésére, de Amy miatt azt kívánom, bár megtettem volna. Azt akarom, hogy tiszta legyen előttünk a világ, frissen fertőtlenített.

Most felkínálja nekem a karcos napszemüvegét:

– Te vezetsz – mondja. – Neked nagyobb szükséged van rá.

Beck szöges ellentéte; ő törődik velem.

– Kösz, Amy!

Arcon csókol, és az élet lázas álom, és eltűnődöm, nem estem-e kómába, nem hallucinálok-e. A szerelem baszakszik az ember látásával, és a szívemben nincs gyűlölet. Amy mindet kiveszi belőle; ő az én gyógyítóm, az én fájdalomcsillapító szépségem. A múltban hajlamos voltam a felfokozottságra; akár megszállottságnak is nevezhetnénk. Beck olyan kaotikus volt, hogy ahhoz, hogy a gondját viselhessem, muszáj volt követnem, és feltörnöm az e-mailjét és a Facebookja, a Twitterje meg a nonstop SMS-ezése miatt aggódnom, a rengeteg ellentmondás és hazugság miatt. Őt rosszul választottam, és viselnem kellett a következményeket. Tanultam belőle. Amyvel működik, mert nem tudok online szimatolni utána. Ezt kapjátok ki: teljesen offline. Se Facebook, se Twitter, se Instagram, de még e-mail-címe sincs. Eldobható telefonkártyát használ, és pár hetente el kell mentenem az új számát. Ő a tökéletes analóg, az én tökéletes párom.

Amikor először hallottam, meghökkentem, és egy kicsit el is ítéltem. Ki a fasz offline manapság? Csak nem valami megjátszós dilinyós? Vagy hazudik?

– És mi lesz a fizetéseddel? – kérdeztem. – Bankszámlád csak van!

– Van ez a barátnőm Queensben – felelte. – A nevére íratom a csekkjeimet, ő pedig odaadja a kápét. Rengetegen fordulunk hozzá. Ő a legjobb.

– Fordulunk?

– Azok, akik nem vagyunk online – magyarázza. – Nem vagyok vele egyedül.

A picsák mind különlegesek akarnak lenni. Hogy mindenki azt mondja neki, senki sem hasonlít hozzájuk az egész világon (bocs, Prince). Mind az a rengeteg kis hírnévre szomjas szörnyeteg az Instagramon – ide nézzetek, lekvárt kentem a pirítósomra! –, és mégis találtam valakit, aki más. Amy nem próbál kitűnni. Nem üldögélek egyedül az állapotfrissítéseit böngészve, hogy a megrendezett örömöt sugárzó, félrevezető fotóit bámuljam. Amikor vele vagyok, akkor vele vagyok, és amikor magamra hagy, oda megy, ahova mondja.

(Természetesen azért követtem, és olykor-olykor a telefonjába is belenézek. Tudnom kell, hogy nem hazudik.)

– Mintha sós levegőt éreznék – szólal meg Amy.

– Még nem – felelem. – Még pár perc.

Bólint. Nem erősködik hülyeségeken. Nem valami dühödt Beck. Az a beteg csaj pont azoknak hazudott, akikhez a legközelebb állt – nekem, Peachnek, a kibaszott írótársainak az egyetemről. Azt mondta, meghalt az apja. (Nagyon is élt.) Azt mondta, utálja a Magnóliát, mert Peach barátnője is utálta. (Hazudott. Olvastam az e-mailjeit.)

Amy rendes lány, és a rendes lányok csak az idegeneknek hazudnak, mert udvariasak, nem azoknak, akiket szeretnek. Most is épp egy viseltes, URI feliratú trikót visel. De nem járt a Rhode Island-i egyetemre; sehova sem járt. De mindig valamilyen egyetemi póló van rajta. Nekem is szerzett egy brownosat, kimondottan erre a kiruccanásra.

– Majd azt mondjuk, diák vagyok, te pedig a professzorom – kuncogott. – A nős professzorom.

A város legkülönbözőbb turkálóiból ássa elő ezeket a fölsőket. A melléről mindig efféle feliratok ordítanak: Hajrá, Tigrisek! Arizona Állami! PITT! Miközben a polcokat rendezem, gyakran hallgatózom, amikor a boltba betérők szóba elegyednek vele: A Princetonra jártál? A Massachusettsre járt? A New York-i Egyetemre jársz? – és ő mindig igennel felel. Kedves a nőkkel, a pasasokkal pedig azt érezteti, lenne nála esélyük. (Pedig nincs.) Szeret beszélgetni. Szeret sztorikba bonyolódni az én kis antropológusom, az én kis hallgatóm.

Közeledünk a Little Comptonba vezető úthoz, és épp, amikor már azt hinném, ennél szebb nem is lehetne az élet, villódzó fényeket pillantok meg. Egy zsaru közeledik felénk. Jó gyorsan. Felkapcsolta a fényjelzést, és felbőg a szirénája, és elhallgat a zene. Fékezek, és próbálom megfékezni a lábam remegését.

– Mi a lófasz? – szólal meg Amy. – Nem is hajtottál gyorsan!

– Szerintem sem – felelem, miközben a visszapillantóba meredve nézem, ahogy a zsaru kinyitja a kocsija ajtaját.

Amy felém fordul.

– Mit csináltál?

Hogy mit csináltam? Megöltem a volt barátnőmet, Guinevere Becket. New York államban, északra temettem el, és a terapeutájára, dr. Nicky Angevine-re kentem az egészet. Előtte pedig megfojtottam a barátnőjét, Peach Salingert. Nem egészen öt kurva mérföldnyire innen, a családi nyaraló melletti strandon, és öngyilkosságnak állítottam be az egészet. És hidegre tettem egy Benji Keyes nevezetű, szódavedelő, narkós faszfejet is. Hamvai a saját csomagmegőrzőjében hevernek, de a családja azt hiszi, drogozás közben halt meg. Ja, és még valakit. A legelső lányt, akit valaha szerettem, Candace-t. A tengerbe fojtottam. Senki sem tudja, hogy ezek közül bármelyiket is elkövettem, úgyhogy ez klasszikus „ha kidől egy fa az erdőben” kérdés.

– Fogalmam sincs – felelem, és ez az egész egy kibaszott rémálom.

Amy a kesztyűtartóban kutat a kölcsönzős papír után, előhúzza, és becsapja a tartót. Thomas Jenks rendőr nem veszi le a napszemüvegét. Csapott válla van, és az egyenruhája kissé nagy rá.

– Jogosítványt és forgalmit – szólal meg. A tekintete a mellkasomba fúródik, a BROWN feliratra. – Visszafelé tartanak, iskolába?

– Csak Little Comptonba – felelem. Aztán fedezni kezdem magam. – Idővel. Nem sietünk.

Nem vesz tudomást passzív-agresszív védekezésemről. Kurvára nem léptem túl a sebességhatárt, és nem vagyok valami brownos seggfej, és ezért nem is hordok egyetemi pólókat. Szemügyre veszi New York-i jogosítványomat. Egy évszázad telik el, majd még egy.

Amy köhint egyet.

– Mi rosszat tettünk, biztos úr?

Jenks ránéz, aztán rám.

– Nem indexelt kanyarodás előtt.

Most szívatsz, te faszfej?

– Ó! – felelem. – Sajnálom.

Janks kér „pár percet”, és visszacaplat a kocsija felé, de aztán ügetésbe vált, és nem kéne ügetnie. És „pár perc” sem kéne neki. Miközben kinyitja a járőrkocsi ajtaját, és becsusszan, a korábbi törvénysértéseim jutnak eszembe, a titkos foglalatosságaim, és elszorul a torkom.

– Nyugi, Joe! – teszi Amy a combomra a kezét. – Csak egy aprócska szabálysértés.

De Amy nem tudja, hogy négy embert megöltem. Izzadok, hallottam már ilyesmit. Megállítanak valakit egy jelentéktelen szabálysértés miatt, és a számítógépek és a rendszer szadista mágiája folytán valahogy mindenféle más szarság is a fejére száll. Legszívesebben agyonlőném magam.

Amy visszakapcsolja a rádiót. Öt szám megy le, húsz perc telik el, és Thomas Jenks rendőr még mindig a kocsijában ül az okmányaimmal. Ha csak meg akar bírságolni, amiért nem indexeltem, ha ennyi az egész, miért lóg még mindig a telefonon? Miért nyomogatja a gombokat? Pont a szezon elején érne véget a szabadságom, amikor az iPhone-om napsütést jelez, felettünk az égen pedig esőfelhők duzzadnak? Már ismerek ebben az államban egy zsarut. Nico a neve, ő pedig azt hiszi, az enyém Spencer. Mi van, ha meglátta a képemet a komputeren? Mi van, ha megismert, és felhívta Jenkset, és azt mondta, ismerem ezt a pasast. És mi van, ha...

– Joe! – szólal meg Amy, és csaknem meg is feledkeztem róla, hogy itt van. – Úgy festesz, mintha pánikrohamod lenne. Nincs akkora baj! Még csak nem is gyorshajtásról van szó.

– Tudom – mondom. – Csak utálom a zsarukat.

Megsimogatja a lábam.

– Tudom.

A hűtőtáskába nyúl, és előhúz egy barackot. Barack – peach. Persze, hogy kikészít, hogy visszatérünk. Barackot eszik, én pedig Peach Salingerről és a hugyosbögrémről rögeszmélek.

Arról a bögréről.

Megpróbálom elhitetni magammal, hogy már eltűnt. Elképzelem, ahogy egy takarítónő törölgeti undorodva, tisztára sikálja, fertőtlenítőbe áztatja. Elképzelem, ahogy egy golden retriever – a nyaralós típusok mindig a nagy termetű kutyákat szeretik – körbeszimatol, a bögrére teszi a mancsát, felborítja, de hívja a gazdája és elrohan, a vizeletem pedig a padlódeszkák közé szivárog, és megmenekültem. Látom, ahogy egy hülye picsa Salinger rokon SMS-ezés közben oda sem figyelve a szekrénybe dobja a cipőjét, és hisztiben tör ki, amikor a teli bögre átáztatja a drágalátos Manolóját vagy a Tory Burch szandálját. Ki is dobja. Megmenekültem.

Ajtócsapódást hallok. Jenks tart felénk. Lehet, hogy azt mondja majd, hogy szálljak ki a kocsiból. Lehet, hogy hazudni fog. Megpróbál átverni. Lehet, hogy Amyt is kiszállíttatja a kocsiból. Kölni van szegény párán, és átnyújtja a jogosítványomat és a kölcsönzős forgalmit.

– Bocs, hogy megvárakoztattam – szólal meg. – Tudja, kaptuk ezeket a gépeket, és az idő felében teljesen le vannak fagyva.

– Modern technika – sóhajtok fel. Szabad vagyok. Szabad! – Egyszer még ez lesz a vesztünk, hát nem?

– Épp ezért még fontosabb, hogy használja azt az indexet – vág vissza.

Rámosolygok.

– Igazán sajnálom, biztos úr!

Jenks még megkérdi, hogy egyenesen a város közepén lakunk-e, mire azt felelem, hogy Brooklyn nyugisabb, és minden rendben lesz. Érzem Jenks reménykedő dezodorját. Látom kisszerű életét, az egész ott van a szemében megéletlenül; az álmok, amelyeket nem kergetett, amelyeket nem is fog hajszolni, nem azért, mintha gyáva nyúl lenne, egyszerűen mert nem látja bennük a részleteket; azokat a részleteket, amelyeknek a hatására az ember fogja a cókmókját, és lelép. Az egyenruha egyszerűsége miatt lett zsaru, nem kell reggel azon gondolkodnia, mit vegyen fel.

– Érezzék jól magukat! – köszön el. – Vigyázzanak magukra!

Visszatérek az útra, és megkönnyebbültem, hogy a nap, az életem nem ér itt véget. Fél kezem a kormányon, a másikat pedig Amy rövidnadrágja alá csúsztatom. Már látom előttünk a kanyarunkat, amely Little Comptonba vezet. Nem akarok zsarukat sehol a jövőmben, és elfogadom, hogy elbasztam, hogy hagytam egy elvarratlan szálat, és soha, de soha nem teszek ilyet többé.

Amikor bekanyarodom, ezúttal használom azt a kibaszott indexet.

3.

Megállunk Del Limonádézójánál, kiülünk egy kerti asztalhoz, és citromos jégkásával koccintunk. Amy a vállát vonogatja.

– Nem rossz – jegyzi meg. – De tudod, őszintén szólva, annyira nem jó.

Imádom, hogy nem úszik az árral.

– Az emberek azt hiszik, minden jobb, amikor vakáción vannak.

– Yelp nemzedék – vágja rá. – A szánalmasak egycsillagosnak mondanák, az önmagukban bizonytalanok pedig azt akarják, hogy mindenki irigykedjen rájuk, és arról áradoznak, hogy a „legjobb jégkása az egész világon”!

Néha azt kívánom, bár ismerte volna Becket.

– Huh – jegyzem meg. – Pont most írtad le tökéletesen az exemet.

– Melyiket? – cuppant.

Vakáción vagyunk, úgyhogy elengedem magam. Mesélek egy kicsit Beckről, noha elvileg az ember nem beszélhetne a volt barátnőjéről az újnak.

– Szóval amolyan borostyánligás csaj volt? – kérdezi. – Sznob?

– Néha – válaszolom. – De többnyire csak szánalmas.

– Tudod, akik azokra a sulikra járnak, azért kattannak meg, mert az egész gyerekkoruk arról szól, hogy oda próbálnak bejutni. Nem tudnak a pillanatnak élni.

Mindjárt megdugom, itt, helyben, ezen az asztalon.

– Mennyire igazad van! – felelem. – Te jártál már ilyesvalakivel?

Megrázza a fejét.

– Te megmutathatod, neked mid van, de én nem akarom.

Ő az egyetlen nő a világon, aki még tisztában van a titokzatosság értékével. A szemetesbe hajítja a poharát, és hanyatt dőlünk az asztalon, nézzük, ahogy himbálóznak felettünk az ágak.

– Beszélj! – szólal meg. – Meséld csak el!

Az elején kezdem, a boltban, hogy Becken nem volt melltartó – Amy azt mondja, mert a figyelmet hajszolta –, és hogy vett egy Paula Foxot – Amy szerint azért, hogy imponáljon nekem –, és ebből is látszik, milyen csodálatos és rendkívüli Amy. Nem szakít félbe, hogy magáról meséljen, vagy féltékeny mocskolódásba kezdjen. Végighallgat, és olyan, akár egy szivacs. Nekem pedig katartikus élmény leírnom Beck rossz természetét, és ezért kell az embernek időnként kocsiba pattannia, és elmennie valahová. Nem hiszem, hogy New Yorkban sor kerülhetett volna erre a beszélgetésre. Amy mellett olyan tiszta a tudatom, és rögtön megérti, amikor elmesélem, ahogy Beck a Bemelmans Barból tweetelt, meg hogy ki kellett keresnie a szótárban, hogy mi az a szolipszizmus. Amikor arról beszélek, hogy Beck L.C.-nek nevezte Little Comptont, a levegőbe rúg. Vágja. Az egészet. Megért engem. Elfordítja a fejét.

– Együtt jöttetek ide?

– Nem – felelem. És gyakorlatilag nem is hazudok. Követtem ide Becket. Nem mindegy.

Azt is elmesélem, hogy Beck megcsalt a dilidokijával.

– Milyen szörnyű! – mondja Amy. – Hogy jöttél rá?

Túszul ejtettem, és betörtem a lakásába, ahol egy MacBook Airen megtaláltam a bizonyítékot.

– Csak volt egy megérzésem – hazudok, mert voltaképpen ez is igaz. – Úgyhogy rákérdeztem, és aztán ennyi volt. Szakítottunk.

Megsimogatja a lábam. Mondom neki, hogy keressen rá Nicholas Angevine-re; meg is teszi, végigfut a címeken, és elszörnyedve néz rám.

– Megölte?

– Ja – felelem. És ez nem kis dolog. Olyan hatékonyan sikerült rákennem a gyilkosságot, hogy az erről szóló Wikipédia oldalon nem is létezem. – Megölte, és elásta a családi nyaralójánál.

Amy megborzong.

– Nem hiányzik?

– Nem. Persze sajnálom. De nem mentek jól kettőnk között a dolgok, tudod? És amikor megjelentél te, szóval, tudom, hogy gázul hangzik, de szóval aztán már nem is hiányzott igazán.

Az enyémnek üti a térdét.

– Ez édes. – Megígéri, hogy ő nem fog megcsalni egy dilidokival. Bizalmatlan a pszichológusokkal és a pszichiáterekkel szemben; az „olyanokkal, akik mások nyomorából élnek”.

Istenem, imádom azt a rózsaszín, tekervényes és gyanakvó agyát. Megcsókolom.

– Mindjárt jövök – közli, otthagyja nálam a táskáját, és átvág a parkolón a mosdók felé. Riszálja magát nekem, hátrafordul és kacsint egyet, épp, mint a boltban. Miután eltűnik a vécében, előhúzom a telefonját a táskájából.

Sosem tartok tőle, mit találhatok, amikor átnézem a telefonját. Csak épp mindig mindenről tudni akarok. Mint az a pasas a Julia Roberts-filmben, aki szereti nézni, ahogy kalapokat próbálgat, és a Brown Eyed Girlre táncol. Beck telefonján soha semmi nem fakasztott mosolyra, de amikor Amyét futom át, az csak megerősít az érzéseimben. A Google keresési előzményeiben az első: Henderson gáz. A B@ssza meg a narcizmus című talkshow-járól olvas beszámolókat, amit hetente többször is megnézünk, csak hogy fikázhassuk, amiben ő ül a díványon, míg a vendégei az asztal mögött. Az lenne benne a poén, hogy azért ül a díványon, mert ő a narcisztikus, aki csak magáról akar beszélni, de minden interjú nyilván ott köt ki, hogy arról a szar filmről beszélnek, amit a vendége reklámoz épp. Amy szerint Henderson sikere is azt bizonyítja, hogy a kultúránk kannibalisztikus apokalipszis felé tart.

– Mit művelsz?!

Megriadok, és csaknem elejtem Amy telefonját. Bűntudatosan nézek fel, ahogy rám vetül az árnyéka. Karba font kézzel, összehúzott szemmel áll. Bassza meg. Nyelek egyet. Rajtakapott.

– Amy – szólalok meg a telefonját markolva. – Tudom, hogy fest, de ez nem az, aminek látszik.

– Add ide a telefonom! – nyújtja a kezét.

– Amy – könyörgök. – Sajnálom!

Nem néz rám. Átnyújtom a telefont, és azt akarom, hogy leüljön mellém, de megint karba fonja a kezét. Könnyes a szeme.

– És én még szó szerint épp arra gondoltam, milyen boldog vagyok veled!

– Sajnálom – ismétlem meg.

– Mit szimatolsz? – kérdezi. – Miért kell elrontanod az egészet?

– Nem arról van szó – nyújtom felé a kezem.

– Nem – hessent el. – Értem én. Nem bízol bennem. És miért is bíznál? Én jelentem meg lopott hitelkártyával a legelső kurva napon, amikor megismertük egymást. Persze, hogy nem bízol bennem.

– De én bízom benned! – felelem, és milyen furán is hangzik az igazság! – Csak azért néztem bele a telefonodba, mert kurvára megőrülök érted, és akkor is hiányzol, ha csak a mosdóba mész. – Megalázkodva térdelek elé. – Esküszöm, Amy! Még soha senkiért nem őrültem meg ennyire, tudom, hogy őrültség. De szeretlek. Még ha csak a mosdóban vagy is, mindig csak téged akarlak!

Először semmi. Kifejezéstelen. Aztán felsóhajt és felborzolja a hajam.

– Kelj fel!

Épphogy visszaülünk a padra, amikor egy család kászálódik ki egy kisbuszból; hangosak és szőkék. Öt perccel ezelőtt még poénkodtunk volna rajtuk. Most komolyak vagyunk. Feléjük bökök a fejemmel.

– Te meg én nem így nőttünk fel, és épp ezért egy kicsit el vagyunk cseszve – jegyzem meg. – A magunkfajta nehezen bízik meg a másikban. De én megbízom benned.

Nézi, ahogy az anya naptejet nyom a gyerekekre.

– Na jó – szólal meg végül. – Ez igaz. A szar gyerekkorról meg a bizalomról.

Kézen fogva figyeljük, ahogy az apa észérvekkel igyekszik meggyőzni észérvekkel meg nem győzhető négyéves fiát; azt magyarázza, hogy nem kaphat még egy jégkását, mert utána nem marad hely a hot dognak a grillpartin. A gyerek visít. Nem akar hot dogot – jégkását akar. Az anya is odalép, leguggol, magához húzza a gyereket, és azt mondja, mondd meg szépen anyucinak, mit szeretnél. Jégkását, üvölti a gyerek, mire az apa az mondja, hogy elkényezteti a gyereket, mire a nő, hogy fontos kommunikálni a gyerekekkel, és tiszteletben kell tartani a kívánságaikat. Olyan, mintha tévét néznénk, és amikor megint eltűnnek a kisbuszban, vége a műsornak.

Amy a vállamra hajtja a fejét.

– Csíplek.

– Nem vagy kiakadva rám?

– Nem – mondja. – Én is ilyen vagyok. Néha el sem hiszem, mennyire hasonlítunk.

Megmerevedek.

– Belenéztél a telefonomba? – CandaceBejiPeachvizeletteltelibögre.

Amy felnevet.

– Nem – mondja. – De ha egyszer is elöl hagynád, totál belenéznék. Én sem nagyon bízom az emberekben.

Bólintok.

– Nézd, nem akarok olyan srác lenni... de jobbá is válhatunk.

Megszorítja a kezem.

– De lehet, hogy én elcseszem.

Együtt lenni a legjobb a világon, még a szexnél is jobb, egy piros kabriónál is, vagy az első szeretleknél.

– Igen?

– Igen – mondja, és az utánzás a szerelem jele.

Jó ötlet volt ez a kiruccanás. Veszünk még jégkását az útra, és visszaülünk a Corvette-be. Atomkatasztrófa történt, és csak mi ketten maradtunk a földön, és ezért nem szabadna senkinek megölnie magát, mert lehet, hogy egy napon majd olyasvalakivel ücsöröghet az árnyékban, aki üdítően más! Úgy megnevettetem, hogy folyik a jégkása a szája szélén. Aztán elhajtunk, és keresünk egy csendes helyet, ahol kinyalom, és amikor végzek, ő folyik az én szám szélén. Nem a ti vakációtok a világon a legjobb. Az enyém az. Kiérdemeltem. Rajtakapott, hogy a telefonjában kutakodom, és mégis széttette a lábát.

Amikor a hotelhez érünk, elakad a lélegzete.

– Hűha!

És amikor belépünk a szobánkba, majd ki a teraszra, az enyém nem akad el. Tudtam, hogy közel leszünk, de azt nem gondoltam, hogy ilyen jól láthatom majd a tűzijáték bevilágította, emberekkel teli Salinger-házat. Tele emberekkel, akik vagy látták a bögrémet, vagy nem. Amy a ház felé bök a fejével.

– Ismered ezeket az embereket?

– Az egyiküket – felelem. – Salingerék.

Mesélek Amynek Peach Beckhez fűződő diszfunkcionális kapcsolatáról és elkerülhetetlen öngyilkosságáról. Amy átkarol, és ha most egy rajzfilmben lennénk, kinyújtanám gumikaromat egészen a partig, be abba a házba, fel a nyikorgó lépcsőn, be abba a hálószobába, visszavenném a vizeletemmel teli bögrét, és aztán – aztán mindenem meglenne.

4.

Másnap Ralph Lauren törölközőkkel felszerelkezve vesszük be a partot. Salingerék közelébe telepedünk. Azon gondolkodom, hogy esetleg, esetleg, megkérhetném őket, hogy hadd használjam a fürdőszobájukat. Hadd használhassuk a fürdőszobájukat. Amynek senki sem mond nemet, és míg elcseverészik, én felmehetek az emeletre. Elég sok benne a ha, de nincs jobb tervem.

– Hú! – szólal meg Amy, kezével ernyőzve a szemét. – Jól fel van cseszve!

Odafordulok. Egy Salinger pasas füttyent, és felénk viharzik. A golyóim felkúsznak a hasamba. Amy felnyög.

– Tényleg olyan gázosak, ahogy mondtad.

– Maradjunk higgadtak!

De a pasas nem higgadt. Csak úgy köpköd.

– Ez magánstrand! – vicsorog.

Lenyűgöznek a családok. Peach halott, de az orra, a bodros haja itt van előttem.

– Menjenek a homok túlsó végébe!

Már hogy lehetne a homok túlsó végébe menni, és Amy úgy hámozza le magáról a pólóját, mintha ő lenne Phoebe Cates a Változó világból.

– Nagyon sajnálom – feleli. – Mást nem óhajtott közölni velünk?

Rámosolyog, a pasas meg a testét bámulja, és Amy egy kibaszott zseni. Visszakullog a randa feleségéhez, Amy pedig felnevet.

– Bemehetnénk végre a vízbe?

– Még át kell melegednem – felelem, de igazából a Salingereket kell felderítenem. Kibaszott sokan vannak, a trambulinjaikon viháncolnak a vízben és a homokon, mintha a homok, a hullámok meg a nyaraló nem lenne elég. Gyerekek rohangálnak, az idősebb, vászon rövidnadrágos, rövid ujjú inges pasasok Vineyard Vines cuccokról, írországi golfpályákról meg családi összejövetelekről dumálnak. A nők dadusokról és eladónőkről nyavalyognak, meg egy pincérnőről, akiről mind úgy vélik, hogy puffadt férjeikre hajt. Az ember nem is gondolná, hogy ez a család egy gyereket, egy testvért, egy nagynénit veszített el. Vakációznak, a szó minden lehetséges értelmében, és egyetlen céljuk az életben, hogy minden arra járó figyelmét felhívják, nem ugrálhat a trambulinjaikon, és nem ülhet túl közel hozzájuk. Még sosem láttam ekkora faszfejekből álló családot, akik a barikádokért élnek. Máris ránk ordítottak, és ma már biztos, hogy nem jutok be abba a házba.

Úgyhogy a picsába vele.

Felkapom Amyt és a vállamra vetem; visítozik, a Salingerek pedig csak bámulnak, irigyek ránk, fiatalokra, szegényekre, szerelmesekre. A víz felé cipelem, ugyanahhoz a vízhez, ahol megszabadultam Peachtől, ugyanazon a parton, ahol hónapokkal tragikus úgymond öngyilkossága után kivetette a víz. Amy körém fonja a lábait, az irigy Salinger férfiak pedig csak bámulnak, vágyakoznak, isznak. Így maradunk összeforrva Peach óceánsírjában, és mire kimegyünk a vízből, Salingerék nagy része visszavonult a házba. Kicsit lehűlt az idő, pulóvert veszünk fel, Amy pedig a táskájába nyúl, és a Charlotte és Charles című gyerekkönyvet húzza elő.

– Ez volt a kedvencem – közli. – Felolvashatom neked?

– Hát persze!

Nekem dől, a történet pedig így szól: két óriás, egy férfi és egy nő él egy lakatlan szigeten. A nő magányos, de a férfi így érzi biztonságban magát. Egy napon emberek érkeznek, és míg a nő izgatott, a férfi habozik. Mikor utoljára emberek jártak ott, minden szarul alakult. Megpróbálták megölni őket. Charlotte újra megpróbálná, és Charles persze rááll, de persze az emberek olyan csengettyűket hoztak, amelyek hangja megöli az óriásokat. De Charlotte és Charles füldugót tesz a fülébe. Földrengés tör ki, Charlotte és Charles segítenek az embereken, majd átúsznak egy másik szigetre. Az utolsó előtti lapon az óriások láthatók éjszaka az új szigeten. Sok-sok év telt el. A csillagokat nézik, és Charlotte azt kívánja, bárcsak újabb emberek érkeznének. Mire Charles azt mondja, hogy kurvára ugyanazt művelnék, mint legutóbb. Charlotte elismeri, hogy meglehet, de az is lehet, hogy téved. És a lap csücskében már ott látszik egy hajó. Emberek jönnek.

Amy becsukja a könyvet, és rám mosolyog.

– Nos?

– Ez aztán kibaszottul sötét egy könyv.

A lábamra csap.

– Nem káromkodhatsz a Charlotte és Charlesra! – Megfordul, hogy a szemembe nézzen. – Mondd el, mit gondolsz!

– Tetszett – felelem.

Belém bök.

– Gyerünk már! De mit gondolsz?

Olyan, mintha vizsgáztatna, pedig elvileg vakáción vagyunk. Megvonom a vállam.

– Azt akarom, hogy ülepedjen egy kicsit. Nem bírom ezt a mostani kultúrát, hogy amint az ember elolvas egy könyvet, köpni kell rá valami reakciót.

Úgy billenti félre a fejét, mint egy tanítónő, ha lassú felfogású gyerekkel beszél.

– Megértem – mondja. – Én már vagy százszor olvastam, és ott volt az egész életem, hogy gondolkodjak rajta. – Megborzong.

– Fázol?

A táskájába dugja a könyvet, és otthagyjuk a strandot. Nem sikerült visszaszereznem a bögrét, és nem sikerült megértenem a Charlotte és Charlest, és homokon járni nem élvezet. Soha nem az.

A szállodában együtt zuhanyozunk, beteszem a Charlesomat a Charlotte-jába, ő pedig segít választ írnom a buzzfeedes pasasnak. Cajun módra készült kagylót, vajas homártekercset és cannolit rendelünk a szobánkba. Ágyban eszünk, utána ágyban kefélünk, ágyban nevetünk, és aztán felpuffadt hassal, boldogan ébredünk.

Megdugom Amyt a zuhany alatt, a kádban és az erkélyen – ez a kedvence, mint mondja aközben, amit úgy nevez, áfonyázás az ágyban –, és megdugom a kanapén is, és utána a fotelben. Eszembe vésem az arcát, a remegő ajkait. Ó, Joe, remeg a lába, rám tapad. Kitátja a száját az én kis fókám. Egy szem áfonyát dobok abba a lyukba az arca közepén, amely úgy fogadja magába a farkam, mint még soha egy száj sem.

– Szép lövés – kacsint rám.

Itt élünk most, ebben a szobában, ezek között a lepedők között, mintha csak egy kurva John Mayer-szám kelt volna életre. Azon poénkodunk, hogy le fogják zárni ezt a szobát, mert soha senki nem lesz képes így belakni, ahogy mi. Még jobban szeretem, mint öt perce, mint öt órája. Megszegem a szabályt, és ezt meg is mondom neki, mert ő nem olyan, mint a többi lány.

– Tudom – feleli. – Hát nem fura, hogy a legtöbben idővel egyre idegesítőbbek lesznek, te viszont egyre kevésbé?

Hozzávágok egy párnát.

– Nem is vagyok idegesítő.

Incselkedve vállat von, és csépelni kezdjük egymást a párnákkal, aztán leterít és áfonyát pottyant a számba, én pedig a szájára tapasztom az enyémet, és egyszerre, egy szájként eszünk. A Charlotte és Charlesról kérdezem, de azt mondja, felejtsem el, én pedig az egész testét végigjelölöm gyümölcsös, kék csókjaimmal. Ki kell majd dobniuk a lepedőket, és amikor elélvez, felsikolt, és áthajít egy párnát a szobán. Egyenesen kirepül az ablakon, át az erkélyen.

– Asszem, mondhatjuk, hogy egypárnás orgazmus volt – kuncog.

Egy pillanatra Beck ugrik be, ahogy a zöld párnáját lovagolja meg. Amy fenekére csapok.

– A nap végére egyetlen párna sem marad – felelem egy újabb menetre készen.

De Amy a mellkasomra teszi a kezét.

– Hé! – szól rám. – Joe, muszáj lesz kimozdulnunk.

– Semmit sem muszáj csinálnunk – felelem, és mennyivel könnyebb lehetett a sötét középkorban, az éttermek előtt, amikor nem csináltak semmiféle kibaszott Little Compton-i kuponkalauzt azzal a kimondott céllal, hogy félbeszakítsák maratoni kúrópartinkat.

– Tessék! – mondja a kuponkalauzt lapozgatva. – „Kajüt az öbölben”. Zenekar is van.

– Házhoz is szállítanak? – próbálkozom, de csak időpazarlás.

Már ki is ugrott az ágyból, és közli, hogy majd hálás leszek neki, ha ettem egy jót. És innen lehet tudni, hogy szerelmes az ember. Szövetnadrágot vesz fel, lelkesedést színlel az osztriga meg az élő dallamos rock felett, fogja a kulcsát, és megy.

A „Kajüt az öbölben” tele van seggfejekkel. A parkoló zsúfolásig tele, a parkolófiúk meg mintha mind be lennének tépve. Hátul tizenhatezer fős zenekar darálja a feldolgozásokat – épp a What’s Love Got to Do with Itet gyilkolják Tina Turnertől –, a konyhából hallatszó hangzavarhoz pedig egy elkényeztetett csecsemő visítása társul egy közeli asztaltól, miközben elkényeztetett szülei a nyárson sült kagyló miatt csinálják a felhajtást. Nincs asztalfoglalásunk, és ma estére a kupon sem érvényes, és azt mondják, a bárban várakozzunk egy órát, akár kettőt is.

Azt javaslom, hogy álljunk tovább, de Amy egy, a bárpultnál álldogáló pár felé int a fejével. Túlöltözöttek, a pasas a bort forgatja a poharában, a nő valami kéket iszik. Nem akarok szóba elegyedni velük, de amikor Amy odasuttogja, hogy menjek utána, kezdek merevedni. Szájfényt ken az ajkára.

– Szóval – mondja. – Valaki másnak fogjuk kiadni magunkat, és potyázunk egyet a számlájukra.

– Komolyan?

Felcsillan a szeme.

– Te Kev vagy, én pedig Lulu.

Tényleg egyformák vagyunk. Én is szeretem az álneveket, de én ahhoz szoktam, hogy a menekülésem vagy a túlélésem érdekében használom őket, mint amikor Nico rendőr azt hitte, hogy Spencer Hewitt vagyok, a Figawi sapkám miatt.

– Nem is tudom, Amy – csesztetem egy kicsit. – A Lulu kurvára kamunak hangzik.

Izgatottan tapsol, és úgy döntünk, Kev és Mindy leszünk Queensből.

– Én séf vagyok, te pedig feltörekvő színész.

– Színész? – Ez fáj. Miért nem rendező? Vagy orvos?

A kezébe fogja az államat.

– Nos, túlságosan is dögös vagy bármi máshoz, édes.

Legszívesebben bevinném a mozgássérült mosdóba, és a szuszt is kikúrnám belőle, de máris rányomul a szimpatikus párra. Ha egy nő társasági életet akar élni, a világ egyetlen pénisze sem érhet fel az iPhone automatikus szövegjavításáról – murva életbe, hahaha – és az autókölcsönzős kalamajkákról folytatott értelmetlen bájcsevegéssel. Tehát Pearl és Noah Epstein mellett kötünk ki. Ők is New Yorkból jöttek – Hát ez őrület!!! –, mindketten ügyvédek, és igazából szimpatikusak, humorosak. Amikor kezet fogunk, Noah így mutatkozik be:

– Sziasztok, ő Pearl, én Noah vagyok; azok, akiket Hall nagyi igazi zsidóknak hívna.

Woody Allenről beszélgetünk, aztán pedig megismerjük Harry és Liam Benedictust is. Harry – a Harry a Harriet beceneve – pénzügyi szakértő, a pasas pedig bróker. Két három év alatti csemetéjük van, és elég karótnyeltek, de bőkezűen bókolnak. Liam mocskosul szereti a filmeket, és szívesen hallana többet a pályafutásomról. Bájcsevegésbe elegyedünk – milyen vicces már, amikor az ember anyja SMS-t küld?! –, én pedig kitalálok valami szarságot, hogy a bogaras anyukám lassúfőzős recepteket küldözget. Amy kifejti, hogy az övé azt hiszi, hogy a LOL azt jelenti, sok szeretettel, új barátaink pedig úgy vélik, őrületesen viccesek vagyunk.

Aztán a társalgás szörnyű időkre és helyekre terelődik, a NASDAQ hullámhegyeire és -völgyeire, de túléljük. Miközben ebben a bárban idegeneknek hazudozunk, kettőnk között sosem volt még nagyobb őszinteség. Minden egyes hazugsággal még közelebb kerülünk egymáshoz, együtt kamuzunk, eggyé olvadunk. Amy kitalált apjáról beszél, aki Rachael Ray-ről szóló cikkeket küldözget neki. Szükségünk volt erre, hogy úgy tegyünk, mintha lennének szüleink, akik SMS-eket küldenek, felhívnak, szeretnek minket, és segítséget kérnek, ha csatolmányt akarnak küldeni. A hosztesz közli, hogy most már vacsorázhatunk, ha hajlandók vagyunk mind egyetlen boxba préselni magunkat, én pedig a farkamat szeretném Amybe préselni, ő viszont tapsikol. Imádja a boxokat. Minden nő imádja a boxokat.

Miközben odafelé tartunk, Amy odasúgja:

– Hát nem volt igazam?

– De – felelem. – Kurvára király.

Sikerül Amy mellé telepednem, és egymáshoz préselődik a lábunk. Megkocogtatja az asztalt, és játékba kezd.

– Oké, oké! – szólal meg. És az étteremben minden férfi lecserélné a nőjét Amyre. – Kedvenc filmes szexjelenet! Én leszek az első. Tolvajok városa.

Hallottam már az egészet, hogy mennyire bírja együtt Ben Afflecket és Blake Livelyt. A szoknyája alá csúsztatom az egyik kezem, és nem tiltakozik, úgyhogy továbbcsúsztatom a bugyija alá, a segge vágatába.

Noah azt az új angol sorozatot imádja a HBO-n – milyen meglepő –, és visszaküldi a főtlen kagylót, Pearl pedig felborítja a pohár Chablisját, azt mondja, azért, mert ideges. Harry ékszereket alkot, és az Etsyn árulja őket. Visszatér a pincér a kagylóval, én eszem az első falatot, és biccentek.

– Murvára tökéletes.

Mindenki kacajban tör ki az ostoba, egyszerű viccemen, és akár a való életben is haverok lehetnénk. Egy hosszú mosószerreklám lennénk, kutyákkal és piknikkel Park Slope-ban. Kezdem az kívánni, bár ne hinnék rólam, hogy egy Kevin nevű, feltörekvő színész vagyok. Na de ha tudnák, hogy mindkettőnknek csak érettségink van, és sosem jártunk egyetemre, ráadásul eladók vagyunk, ezek az emberek soha nem is barátkoztak volna össze velünk. Megszorítom Amy combját; ez az, ami igazi, amit hazaviszek magammal.

Amy kijelenti, hogy biztos, hogy be fogok futni színészként, mire Pearl megjegyzi, hogy az a fajta arcom van. A férje nevet, Amynek pedig csillog a szeme, és kicsit túl sokat volt a napon ma. Azt kívánom, bárcsak megnyomhatnám a PAUSE gombot, és itt ragadhatnék ebben a pillanatban, amikor lassan kihuny a fény. Erről szól minden szerelmes dal, a pillanatról, amikor az ember rájön, hogy összeköttetett valakivel, és nincs visszaút.

Amy rám hunyorít, és kikászálódik a boxból, hogy kérjen egy dalt – a Paradise Cityt a Guns N’ Rosestól –, de a banda nem tudja, úgyhogy lebiggyeszti az ajkát, miközben új kamubarátaink az étlapot tárgyalják. Arcon csókolom.

– Olyan édes vagy!

– Miért is?

Megsimogatom a combját, és felcsúsztatom a kezem oda, ahol valaha a dzsungel volt.

– Vágom ám.

– Huh? – néz rám értetlenül.

– A Paradise City – magyarázom. – Guns N’ Roses, mint legelőször, amikor üdvözöltél a dzsungelben.

Kifejezéstelen az arca. Pearl azt firtatja, hogy kalamárit vagy töltött kagylót kérünk-e, Amy pedig az feleli, mindkettőt, és nem emlékszik a Guns N’ Roses-os sztorinkra. Nem olyan okos, mint én, de talán jobb is, hogy egy kicsikét mégis mások vagyunk.

Amikor elérkezik az ideje, hogy egyenlítsük a cechet, Amy kihúzza a zsebemből a parkolójegyet. Elnézést kér, mintha a mosdóba menne, én pedig úgy teszek, mintha telefonon keresnének, és kimegyek. Összekapaszkodunk, a parkolófiú előáll a Corvette-tel, és már el is illantunk, mintha soha nem is jártunk volna ott.

– Egy kicsit azért szarul érzem magam – jegyzem meg. Bírtam Pearlt & Noah-t & Harryt & Liamet.

– Ó, ugyan már! – sóhajt fel. – Ha megosztják a cechet, még egyszerűbb is, ha az emberek fele felszívódik, tudod?

Miután visszaértünk a szobába, az ágyba hozza az áfonyáját, és fellációt hajt végre rajtam, én pedig szétkenem az áfonyát a cicijén. Beszélgetni akarok a hazugságainkról, a szüleinkről és a Charlotte és Charlesról, de azt mondja, aludnunk kéne a holnapi hazaút miatt. Tudom, hogy igaza van, de ugyanakkor elviselhetetlen a gondolat, hogy alvással vesztegessünk el egyetlen pillanatot is közös életünkből.

Míg Amy a lóbőrt húzza, kisétálok az erkélyre, és látom, hogy a Salinger-ház emeletén ég a villany. Picsába azzal a bögrével! Már nem ijeszthet rám. Most már társam is van, és ezúttal készakarva hagyom ott, ahol van.

5.

A hazaút mindig más, mint odafelé. Mindketten kiégtünk egy kissé, másnaposak vagyunk egy kicsit. Most nincs kedvünk megállni Delnél jégkásáért, és megállapítjuk, hogy a citromos jég pontosan az a fajta dolog, ami remekül hangzik vakáció kezdetekor, de hazafelé már nem kívánja az ember. Belevetjük magunkat a forgalomba. Kinevetjük kamubarátainkat, és elfelejtettük kideríteni, milyen márkájú lepedők voltak a hotelben. Időnként megfogja a kezem, mintha csak azt közölné, el sem hiszem, hogy tényleg létezel. Ez a szerelem, ez a vasárnap, és amikor visszaérünk a városba, megsimogatja a nyakam.

– Utálni fogsz, ha azt mondom, hogy a saját ágyamra vágyom?

– Sosem tudnálak utálni – felelem.

Befordulunk az utcájába, és indexelek, mire felkacag, és ez visszatérő poénunk lesz – amikor kibéreltük a piros Corvette-et, megállítottak minket, mert nem használtam azt a kibaszott indexet.

– Köszönöm – szólal meg. – Remélem, tudod, milyen csodálatos vagy.

Belekapaszkodom, és belélegzem őt. Dudálnak mögöttünk. Intek a seggfejnek, hogy kerüljön ki, Amy pedig kimászik az autóból. A kölcsönzőnél a pasas megkérdezi, nem volt-e bármi bajom a kocsival. Élvezettel közlöm vele, hogy egyáltalán nem volt semmi bajunk a kocsival. Úgy néz rám, mintha megőrültem volna, de nem baj, mert így is van. Őrülten szerelmes vagyok.

Másnap reggel nem tudok elég hamar megérkezni a boltba. Alig várom, hogy láthassam Amyt. Alig várom, hogy elmondhassam neki, rátaláltam Pearlre & Noah-ra & Harryre & Liamre online. Alig várom, hogy megtudhassam, nézte-e tegnap este a B@ssza meg a narcizmust, és ha igen, mi volt a véleménye Kevin Hartról. Kíváncsi vagyok, milyen bugyi van ma rajta, és izgatottan várom, vajon folytatja-e a borotválkozást.

Gyorsítok a léptemen, és végre odaérek a bolthoz, de egyszeriben elhallgat a fejemben a zene. Az ajtó résnyire nyitva áll. Ha Amy korábban érkezett, becsukta volna, Mr. Mooney pedig évek óta nem járt az üzletben. Feltépem az ajtót, és belépek. Porszemcsék kavarognak a levegőben, és az orrom lassan alkalmazkodik a bolthoz, ahogy minden helynek más a szaga, ha oda az ember pár nap után visszatér. Maximumon pörögnek az érzékeim, és kiraboltak minket, és most aztán igazán nincs szükségem ilyen fennakadásokra egy ilyen jó hétvége után.

Az ibolyák, amelyeket Amynek vettem, a földön szétszórva, kiszáradva hevernek, a váza darabokban. Mindenütt papírok és leborogatott könyvek. A laptopom eltűnt. Lábujjhegyen kerülöm meg a pultot, és szép csendben előhúzom a macsetémet a rejtekhelyéről, a bejárat mellől. Jó ideje nem volt a kezemben, és nehezebb, mint ahogy emlékeztem.

Nem hívom a zsarukat – nem mind olyan, mint Jenks, és tanultam az esetből. A bolt hátuljába settenkedek, jobbra-balra ellenőrzöm a polcokat. Elosonok a SZÉPIRODALOM és az ÉLETRAJZOK mellett, és a bolt végében látom, hogy az alagsorba vezető ajtó is nyitva áll. Fülsiketítő a csend. Úgy gondolom, már rég elmentek, de ha mégsem, elvágom a torkukat. A macsetét szorongatva óvakodom le lassan, hangtalanul. Amikor azonban a lépcső aljára érek, elakad a lélegzetem és elengedem. Nincs már szükségem rá.

Nincs ott senki, de valaki nyilvánvalóan itt volt, valaki, aki szupergyümölcsöket eszik. Ott hever egy tálka közvetlenül a tátongó űr mellett, ahol valaha A Portnoy-kór sárga fala állt.

Amy.

Minden egyes példányt ellopott, egyetlenegyet sem hagyott meg nekem. Elvitte az első kiadású Yates-et is, azt, amiért leszopott, azt, amivel az egész kezdődött. A földön ott hever a Charlotte és Charles áfonyától maszatos példánya, épp a laptopom és a rózsaszín kulcsok mellett, amelyeket neki csináltattam. Felkapom a telefonom, hogy felhívjam, de persze ez a szám már nem él, előfizető nem kapcsolható, csakúgy, mint a régiekkel.

Térdre rogyok és felüvöltök. Elhagyott. Meglopott. Bevettem a szar meséjét, hogy a saját ágyában akar aludni, és bizonyára rögtön azután idejött, hogy kitettem. A falhoz vágom a szupergyümölcseit. Szuperpicsa.

Felveszem a Charlotte és Charlest. Most már értem, mit jelent az a kibaszott könyv. Ne bízz a nőkben! Soha. Kinyitom, és meglátom a belefirkantott üzenetet:

Bocs, Joe. Én megpróbáltam. De tényleg ugyanolyanok vagyunk. Mindketten visszafogjuk magunkat. Aztán mindketten elveszítjük a fejünket. Mindkettőnknek vannak titkaink. Légy jó magadhoz! Szeretettel: Amy.

Nem írtam ugyan össze, hogy mi mindent vitt el, de eddig olyan 23.000 dollárra becsülöm a kárt, már ami a ritkaságokat illeti. Már aznap pontosan tudta, hogy mit csinál, amikor besétált ide. Ki kéne vonszoljanak egy mezőre és agyonlőjenek, amiért így elvakultam, és csak a faszom után mentem. Ugyanolyanok vagyunk, azt mondja. A picsába velem! A picsába vele!

Elvakított a gumikesztyűjével meg a faszszopó szemével. Soha nem volt szerelem, még a Little Compton-i strandon sem, a ketrecben sem, az ágyamban sem. Csak azért jött a ribanc, hogy átverjen, hogy kiraboljon, én meg kibaszott kulcsokat másoltattam neki!

Fogom a laptopot, és húzok a faszba ebből a kibaszott ketrecből, és bezárom – egy kicsit későn, seggfej –, és felvonszolom magam a lépcsőn, bezárom a pinceajtót – mekkora kibaszott seggfej vagyok, magamat kellene a pincébe zárnom –, és ekkor látom meg a másik felfordulást. Amy kifosztotta a legkevésbé kedves részlegemet is – a DRÁMÁT. Színjátszó kézikönyveket vitt el:

Felkészül a színész

Hogyan fuss be Hollywoodban

Hogy érd el, hogy visszahívjanak

Monológok nőknek, IV. kötet

Baszd meg, most szórakozol velem, te tolvaj, szőrös lábú szörnyeteg? Forog velem a világ. Amy nem képesítetlen antropológus, aki azért visel főiskolai cuccokat, hogy kísérletezzen az emberekkel. Nem hazudott Noah-nak & Pearlnek & Harrynek & Liamnek. Szerepet játszott. Különben miért lopta volna el ezeket a könyveket?

Leülök a pultnál, és beizzítom a laptopot. Azt állítja, hogy annyira offline és felette áll minden informatikai szarságnak, de azért sikerült kitörölnie a keresési előzményeit. Lángol a képem a gondolatra, hogy itt ül a földön, és engem próbál lerázni, próbálja kitörölni, hogy mit keresett az én gépemen. Nos, egy kicsit többet is tanulhatott volna a keresőmotorok működéséről; hogy mire képesek. A Chrome azért nem ennyire egyszerű. Csak az utolsó fél óra eredményeit törölte ki, nem az összes kibaszott előzményt. Tudom, hogy én mire kerestem rá mostanában – ritka könyvekre és Little Compton-i szállásokra –, úgyhogy nem igazán nehéz rátalálni az ő kibaszott kulcsszavaira:

UCB, legolcsóbb fotózás, ingyen fotózás, olcsó UCB kurzusok, Ben Affleck, jó pénz használt könyvekért, ritka könyvek eladása, Philip Roth árak, meghallgatások, szereplőválogatás, szőke szomszédlány típus casting, albérlet Hollywoodban

Emellett a kibaszott letöltéseit sem törölte, és megnyitom a jelentkezési lapját egy improvizációs alapok kurzusra az Upright Citizens Brigade színiiskolába, meg valami kurva rövidfilm forgatókönyvét, aminek a borítója egy Craigslist hirdetést linkel be. Szóval azért lépett le a ribanc, hogy szerencsét próbáljon Hollywoodban. Megcsinálja a szerencséjét Hollywoodban: a legundorítóbb kifejezés a nyelvünkben. Rosszabb, mint a hatékony sorozatgyilkos vagy a ritka, gyógyíthatatlan betegség. Alig várom, hogy elkapjam és megmondhassam neki, mekkora idióta lúzer.

Kinyomtatom a keresési előzményeit, és nincs is iszonyatosabb, mint amikor ráébredsz, hogy aki a legjobban ismer, az szeret legkevésbé, sőt, még szánakozik is rajtad. Tudta, hogy mennyire szét vagyok csesződve, és mennyire egyedül vagyok. Tudta, hogy egy szopásra vágyom, egy barátnőre, és azt is tudta, hogy olyan rettenetesen vágyom minderre, hogy még azt is hagyom, hogy egy kibaszott hét alatt ötvenszer megnézze az ágyamból a Koktélt, és még azt a kurva kulcsot is megcsináltatom neki. Ez az én művem volt, és nem tudom meg nem történtté tenni. De őt megtalálhatom. Kicsinálhatom.

És ki is fogom. Az nem létezik, hogy úgy járjon-keljen, hogy azt higgye, megúszta. Nem, bassza meg! Nem hiheti, hogy akármilyen balfasz vagyok, akit csak úgy átbaszhat és kidobhat a Charlotte és Charles-ával. A nyelvemmel lefetyeltem a mellbimbóit, és kinyaltam a szőrös bozontját, ő meg kihasznált. Gonosz. Veszélyes. Képtelen szeretni. Szociopata. A borderline-nál is rosszabb. Ezért használ kibaszott eldobható telefont. Bűnöző.

Milyen okosnak képzeli magát, pedig ha az ember egyetlen órát töröl ki, az szart sem ér, ha nem törli ki az ahhoz az egy órához vezető több heti előzményt is. Azt hiszi, jobb, ha offline éli az életét. Na ja. Így is fog meghalni. A picsa. Felhívom a JetBlue-t. Veszek egy jegyet. Bocs, Amy. Vesztettél.

6.

Ha van valami, amit megtanultam attól a kanos sarlatántól, dr. Nicky Angevine-től és a páciensétől/szeretőjétől, Becktől, az az, hogy nem tudod befolyásolni, mások mit művelnek. Csak a saját gondolataidat tudod kontrollálni. Ha egér van a házadban, a te dolgod, hogy kiűzd onnan a férget; csapdát állíts, és ellenőrizd a csapdát. Amy az én egerem, de az én házamról van szó, és már nyakig benne is vagyok a kártevő-mentesítésben. Felhívtam az UCB-t, és egy Adam nevű pasasnak adtam ki magam, aki a regisztrációját akarja ellenőrizni. Így tudtam meg, hogy Adam, Amy nevű lány valóban feliratkozott az improvizációs kurzus várólistájára.

Felmondtam az albérletet. Picsába azzal a szarfészekkel, ideje, hogy elhúzzam innen a belem, ahol mindig csak a rossz nőket vittem az ágyamba – hideg, városi lányokat, a szívük kemény és sápatag –, és nem válhatok én is olyan New York-ivá, aki hagyja, hogy a város győzzön. Legközelebb, amikor szempillaverdesve besétál valami csaj, már nem én ülök a kibaszott boltban a pult mögött. Kurvára végeztem az egésszel.

Június van, és a városon eluralkodik az értelmetlen, szarszagú hőség. L. A.-ben másféle lesz a meleg, az a fajta, amitől a Beach Boys is tiszta napbarnított és izgága lett; ami nem gyötri az embert még az árnyékban is.

Metróra szállok, és megteszem utolsó, párás és szagos utam Mr. Mooney-hoz. Gondoltam rá, hogy írok neki vagy felhívom, de túl sok évről van szó. Tartozom neki azzal, hogy búcsút vegyek. Végül csak véget ér az út, és ahol kiszállok, épp mariachibanda üti fel a tanyáját, és ordenáré csajok szelfiznek. Isten veletek, metrós népség!

Az utca túloldalán álló boltból egy pasas lép ki, a kezében friss rózsákkal; siet, igyekszik, reménykedik. Az idióta. Besétálok a henteshez, és veszek Mr. Mooney kedvenc kolbászából. Remélem, nem fog sírni. Remélem, nem akar majd bezárni a pincébe. Befordulok a sarkon, és bekopogok az ajtaján.

Nem mosolyog.

– Csak azt ne mondd, hogy megint kiraboltak!

– Nincs olyan szerencsénk, Mr. Mooney! – nevetek. Majdhogynem örült, amikor felhívtam, és beszámoltam neki a rablásról. Azt mondta, hogy a biztosítási pénz a legszebb pénz ezen a világon.

– Hát akkor mi a baj? – veti oda.

– Semmi – győzködöm, és felmutatom a kolbászt. – Nem éhes?

Kinyitja a belső ajtót, és int, hogy kerüljek beljebb. A házának macskaalom- és öregasszonyszaga van, pedig se macskája, se felesége. Két tojás sül a tűzhelyen, és szól a rádió.

A kolbászomat beteszi az öreg hűtőbe.

– Kérsz egy kis tejeskávét? – kérdezi.

Dehogyis.

– Hát persze!

Felrázza a porból készült kotyvalékot, és kicsi, csorba poharat tesz elém az asztalra. Egy párnáról kezd zsémbelni, amit teleshopból vett, és hogy az asszonyság a telefonban azt mondta, már nem küldheti vissza, mert lejárt a harminc nap. Aztán a tojásról a helyi piacon. Régen olcsóbb volt, de most nevetséges áron adják, mert hogy valami közeli farmról való.

– Mely esetben pedig olcsóbbnak kellene lennie – háborog petyhüdt karjával gesztikulálva. Nem akarom, hogy egy nap én is ilyen legyek: magányosan sütni a tojást, és keserű haraggal enni a helyi ételeket. Ugyanakkor azt sem tudom elképzelni, hogy az életben még egyszer szeretni tudjak valakit.

Mr. Mooney végez a tojássütéssel, és leül hozzám az asztalhoz. A tojás túlsült, és zsírosan fénylik. Vagy fél kiló vajat elhasználhatott hozzá, és a serpenyőt szerintem nem moshatta el 1978 óta.

– Tehát minek is köszönhetem ezt a megtiszteltetést? – kérdezi.

Megiszom a tejeskávémat. Valami csoda folytán lenn is tudom tartani.

– Szóval – kezdek bele – úgy döntöttem, hogy levegőváltozásra van szükségem. Los Angelesbe költözöm.

Böffent egyet. Öblöset. Lifegő tojásdarabkák röppenek ki a szájából.

– Hogy hívják?

– Kit?

– A lányt – feleli. – Senki sem költözik sehova, ha csak nem nőről van szó.

Kicsit habozok, aztán beszámolok neki Amyről, arról, hogy színésznő akar lenni, és arról is, hogy eltitkolta előlem az egészet. Azt már nem közlöm vele, hogy ő volt a betörő.

– Tudtam, hogy lány van a dologban. – A tányérján lévő ketchupbe mártja az ujját, és lenyalja. – Bölcsebben tennéd, ha annyiban hagynád.

– Ezt muszáj megtennem – rázom a fejem.

Mr. Mooney felsóhajt.

– Fordítsd ki a sarkából a Földet, és ami nincs odacsavarozva, az mind Los Angelesben fog kikötni.

– Ezt Frank Lloyd Wright mondta.

– Igaza is volt. – Mr. Mooney felemelkedik a székéről, és a mosogatóba dobja az áporodott szivacsot. – Los Angeles a gonosz székhelye, Joseph. Az idiotizmus forrása. Onnan ered minden rossz, e nép ostobaságvulkánjának a csúcsa. Nem intelligens embernek való hely. Ezért nincs mit nézni abban az átkozott televízióban. Jobb itt neked. – Sosem mondaná ki, de tudom, hogy hiányozni fogok neki.

– Megadom az e-mail-címem, hogy tarthassuk a kapcsolatot.

Elveszi a tányéromat, és a sajátjára rakja. Tudom, hogy ha felajánlanám, hogy elmosogatok, felcseszné magát.

– Az e-mailnek semmi értelme – torkol le. – Csak azt ígérd meg, hogy nem vesztegeted az életedet egy átkozott komputer előtt.

Azt mondom neki, hogy hamarosan még találkozunk, és előmászik valahonnan egy csótány, amit a cipőjével agyontapos.

– Nem tudhatod – feleli. – Honnan is tudhatnád. – Aztán szól, hogy kifelé menet zárjam be az ajtót. – Átkozott cserkészlányok, tolakodóbbak, mint valaha.

A lakásom üres. Minden, amit magammal viszek, apám óriási utazótáskájában van, amit még sohasem használtam, mert sosem mentem olyan messzire, sosem volt alkalmam, hogy mindent belepakoljak, ami csak kell; a könyveimet, a ruháimat, a párnámat, a laptopomat. Kopogtatnak az ajtón, és ki sem nézek a kémlelőnyíláson, gondolom, a tulaj lesz az, hogy a károkat panaszolja fel. De nem. Mr. Mooney az, napszemüvegben. Nem látom a szemét.

– Csak egy jó tanács – szólal meg. – Gondoskodj róla, hogy rendesen leszopjanak.

– Rendben.

– Gondoskodj róla, hogy rendesen leszopjanak – ismétli meg. – Ne feküdj le színésznőkkel. Ne pazarold az időd az In-N-Out hamburgerekre. Ne nézz túl sok filmet. Ne egyél túl sok salátát. És ne nevezd a salátát salinak. Ne fürödj medencében! Hideg és koszos. Ne fürödj az óceánban! Hideg és koszos. Ne csinálj gyereket. A legtöbbjéből, aki ott születik, úgyis kurva lesz.

– Értettem.

A kihúzott hűtőszekrényre mered.

– Bezártad a boltot?

– Igen – jelentem ki. – Lehúztam a redőnyt, le is lakatoltam.

– Helyes – feleli, és elmosolyodik. – Meglehet, hogy a végén még én is lelépek.

– Nem akar bejönni és leülni?

De már nincs hova. A belső zsebébe nyúl. Vastag borítékot húz elő, és átnyújtja nekem.

– Ezt nem fogadhatom el! – tiltakozom.

– Dehogynem! – erősködik. – Szükséged lesz rá.

Azzal leballag a lépcsőn, és belém hasít, hogy talán soha többé nem látom. Összeszedem a cuccomat, és az ajtó alatt becsúsztatom a kulcsot. A földszinten egy kövér kölyök megkérdezi, hova megyek.

– Kaliforniába – felelem.

– Minek? – firtatja.

– Hogy jobb hellyé tegyem ezt a világot – mondom. Adok neki pár könyvet; egyik sem ritkaság, de mind fontos. A kölyök hálás, én pedig nemes lelkű vagyok. Jobb hellyé teszem ezt a világot. Az a kölyök máris A Legyek Urát lapozgatja. A következő pedig: Amy gúzsba kötve merül egy medence fenekére. Kalifornia.

7.

Nem olvasok a repülőúton. Filmet sem nézek. A Facebookon szarakodok – végre igazából is fent vagyok rajta, Joe Goldbergként, saját magamként –, de nem azért, amiért gondolnátok. Muszáj a Facebookon szarakodnom. Szafarira készülő vadász vagyok, és vezetőkre lesz szükségem e Hollywood aljában elterülő kis városrészben, amelyet Franklin Village-nek hívnak. Álcára lesz szükségem. Ismerősökre lesz szükségem, és nem is a legrosszabb a világon, ha az embernek emberekre van szüksége. A Halálos iramban filmekből merítettem az ötletet, ahol a főhősök, Toretto és O’Conner addig nem tudják levadászni a rosszfiúkat, míg össze nem állítják a saját csapatukat. Segítségre lesz szükségem, hogy megtaláljam Amyt, ahogy nekik egy korrupt brazil drogbárót kell megtalálniuk. És ennyit máris mondhatok az UCB reménybeli színészjelöltjeiről: nyitott egy banda. Szó nélkül befogadják Joe Goldberg írót, és ez a népség aztán imád locsogni. A ruhatisztítóról, a Tinderről, a cipőjükről meg a meghallgatásaikról. Na és igen, arról a valakiről is, akit csak Offline Amynek hívnak.

Eddig egy Calvin nevű srác bizonyult a legjobb forrásnak, aki egy antikváriumban dolgozik, közvetlenül az UCB mellett. Álláshirdetést adott fel beugróst keresve, én pedig írtam neki. Szerintem meg is kapom az állást; a többi tesó közül, akiket ismer, egyik sem ért a pénztárgéphez. Ritka könyvekről kérdezem, hogy nem szokott-e például eredeti Portnoy-kór példányokba belefutni. Talán Amy máris elkezdett megszabadulni a készletétől. Visszaír:

LOL, haver, kábé évente egy értékes könyvet, ha kapunk. Leginkább odafentről, Beachwooodból, ha valaki ki akar ganézni költözködéskor, vagy meghaltak a szülei, vagy ilyenek. Vagy a környékről, ha mondjuk, le van égve valaki, és próbálja eladni a cuccait, de amúgy szuper könnyű, kapsz mondjuk egypár dolcsit, szuper laza, haver.

A Facebook és a Twitter mellett egy weboldala is van Calvinnak, amelyen mindent elárul, amit csak az ember meg akarhat tudni róla. Reménybeli író-rendező-színész-producer-hang-designer-komikus-standup humorista. El tudjátok képzelni, hogy valaki annyira ki van éhezve a figyelemre, hogy ennyi kötőjel kelljen hozzá, hogy meghatározza önmagát? Bálványozza Hendersont és Marc Maront, a nadrágtartókat, a szakállt, a szakállak képeit, a Tindert, a szalonnát, a Breaking Badet és a ’80-as éveket. Brooklynban ez a fazon egy marketingcégnél dolgozna. Szegénynek tettetné magát, és közben éjjelente a megtakarítási számláját csekkolná. Calvinnak azonban egy PayPal számlája van, ahol a „rajongói” megtámogathatják, hogy ki tudja fizetni az albérletét. Sosem tudnék tiszteletet érezni iránta, de könnyű vele, és hálás, amiért hajlandó vagyok beugrani helyette, amikor éppen meghallgatásokra kell mennie.

Sprite zérót és vodkát rendelek. Második leghasznosabb facebookos ismerősöm egy Harvey Swallows nevezetű idősebb, önjelölt stand-up komikus. Az UCB közelében, egy Hollywood Lawns nevű épületben jelentkeztem kiadó lakásért. Harvey a gondnok, és amikor e-mailt küldtem neki lakásügyben, ismerősnek jelölt a Facebookon, egy felhívással egyetemben, hogy kövessem. Los Angeles-iek. Harvey, a volt munkatársam, felkiáltójeles Ethan nyugati parti megfelelője. A weboldalával újabb nyitott könyv: Azért vette fel a Harvey Swallows nevet és költözött L. A.-be, hogy stand-up komikus legyen – „tejfelesszájú ötvenhét évesként”. A szavajárása: igazam van, vagy igazam van? Nagyon bírja a #retrócsütörtököt, és rengeteg képet osztott meg a régi, Nebraska-beli életéről, amikor még nős volt, biztosítási ügynök, és kezdett belebetegedni az álmaiba. Megjegyzés önmagamnak: ne betegedj bele az álmaidba. Felzabálják az agyadat, átverik a szívedet, és a végén egy pincehelyiség színpadán találod magad, ahol egyáltalán nem vicces dolgokat mondasz, és arra vársz, hogy valaki nevessen.

De senki sem nevet Harveyn/fizet érte, hogy vicceseket mondjon, így hát a Hollywood Lawns negyvenöt lakására visel gondot. Jó kis levegőváltozást jelent majd nekem. Kilépek a Facebookról, és új otthonom képeit nézegetem. Van medence – ahol a víz alá nyomhatom Amyt – és forró vizes pezsgőfürdő – megfőzhetem benne a ribancot – és játékterem – megfojthatom egy biliárddákóval – és mindenhova, ahova csak akarhatok, gyalogszerrel is eljuthatok. Természetesen Amyt is beleértve.

Lehet, hogy a Facebookon nincs fent, de internet nélkül nem csinálhatsz színészi karriert Los Angelesben. Egy Amy-féle lány, egy újonnan érkezett szociopata, akinek se ügynöke, se kapcsolatai, a Craigslisten kezdene munka után nézni. Ott bárki meghirdethet egy szereplőválogatást, a színészek pedig non-stop küldik be a képeiket és az önéletrajzukat, legalábbis Calvin szerint. Úgyhogy feladok egy castingra hirdetést, amit külön Amy elbizakodott egójára szabtam.

TÁRGY: Szebb és magasabb vagy az átlagnál?

SZÖVEG: Főszereplőnőt keresünk független játékfilmhez. Gyönyörű & szőke, 170-180 cm, 25-30 éves. Jelentkezni fényképpel és önéletrajzzal.

Elképesztő, milyen gyorsan megy. Perceken belül máris tucatnyi lány küldi el a fotóit. Minden alkalommal remegni kezd a kezem, amikor megnyitok egy-egy újabb e-mailt. Némelyik meztelen, némelyik ronda, némelyik egyenesen gyönyörű, de egyik sem a főpicsa.

Újabb Sprite-ot és vodkát rendelek, miközben a szemközt ülő két lány a bar módszerről fecseg – odavannak érte – és a szénhidrátokról – gyűlölik – és a rendezőkről – meg akarnak ismerkedni velük. Kíváncsi lennék, vajon idővel Amy is ilyenné válna-e Los Angelesben, ha előbb meg nem ölöm. Egy részem szívesen mesélne neki a repülőn ülő seggfejekről, de a nagyobbik részem szívesebben ordítana vele és vonná felelősségre mindenért, amit csak művelt, de egyelőre nem tehetem. Nyitok egy új Word dokumentumot, és levelet írok magamnak.

Kedves Főpicsa! Ocsmány, undorító egy alak vagy, és azt kívánom, bár sose sétáltál volna be az életembe a kesztyűiddel meg a kamu dumáiddal. A Koktél nagy kalap szar, mert a főhős végső soron azért nyeri el a jutalmát, mert egy sekélyes, pénzéhes pöcs. Azt hiszed, valami nagyra vagy hivatott. Pedig nem. Ostoba vagy. Akkor is borostás volt a lábad, amikor leborotváltad. Szemétség volt Little Comptonban meglopnod azokat az embereket. Sokkal jobbak nálad. Az áfonya undorító, és mindegy, mit csinálsz, úgyis meghalsz. Le kéne vágatnod a hajadból. Túl hosszú a lábad. A tested is csak a helyet foglalja, mert nincs szíved. Túlságosan megjátszós picsa vagy hozzá, hogy fent légy a Facebookon. Jól szopsz. De egyáltalán nem vagy valami különleges. Véged.

A mellettem ülő idősebb nő megkocogtatja a laptopállványomat, és a képernyőre mutat:

– Maga író?

Elmentem a dokumentumot és bezárom.

– Igen. Egy monológ volt ahhoz, amit éppen írok.

Ezután a profilképekre mutat.

– És rendez is? Szereplőket keres, igaz? A képekből látom.

– Na igen. – Hova is lett a határok tiszteletben tartása? – Reménykedik az ember.

A nő bólogat.

– Tudja – folytatja –, ha épp szereplőket keres, az unokahúgom Észak-Hollywoodban él, és nagyon tehetséges. A Gretchen Woods pont comon megnézheti.

Szóval így megy ez errefelé. Közlöm vele, hogy felnőttfilmet készítek, mire elakad a lélegzete, és elkapja a fejét, és talán mostantól felhagy azzal, hogy mindenféle vadidegen pasassal közölje, hol találhatják meg a neten az unokahúgát. De azért adott egy ötletet. A forgatókönyvírás jó kis fedősztori lesz az expedícióm során. Azt fogom mondani, hogy egy Mindörökké Kev és Mindy című szkripten dolgozom, ami rólam és Amyről fog szólni, meg az utolsó, Little Compton-i hétvégénkről. Azzal kezdődik majd, hogy Amy közli, nem alhat a saját ágyában, és már tudom is, hogyan végződik: megölöm Amyt.

Újabb vodkát és Sprite-ot rendelek, és megint belépek a Facebookra. Calvin egyik ismerőse, Winston Barrel ismerősnek jelölt. Még csak nem is ismer. Elfogadom a felkérését. 845 másik emberrel egyetemben azonnal meghívót kapok egy stand-up műsorra. Ez jó lesz. Amikor majd balesetnek feltüntetve egy panorámamedencébe húzom Amy extra hosszú testét – csak szabad álmodozni! –, minden rendben lesz, mert addigra én is facebookos srác leszek, normális pasas. Olyan korban élünk, ahol akinek nincs 4355 barátja online, azt kétes alaknak tartják, mintha ugyan a kiterjedt társas kapcsolatokkal rendelkezők nem lennének képesek gyilkolni. Azért kellenek az ismerősök, mert ha majd Amy eltűnik, a barátaim csak a szemüket forgatják a gondolatára is, hogy mintha a jóképű, nyájas Joe ugyan képes lenne megölni valakit. Nem lehetek „magának való fickó”. Az túlságosan egybecsengene a „gyilkos” idejétmúlt, de kitartó, az elfogult tévéműsorok által sulykolt sztereotípiájával, mindegy, hány kedélyes férj fogja magát egyszer csak és végez a feleségével. Mind a magányosoktól akarunk rettegni. Népbetegség ez. Tipikusan amerikai.