Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A Gyurkovics-leányok

Sárika

Ella

Katinka

Terka

Liza

Mici

Klárika

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Herczeg Ferenc

A GYURKOVICS-LEÁNYOK

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-192-7 EPUB
ISBN 978-963-678-193-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás:
1893

az elektronikus változat az 1893. évi
első kiadás alapján készült

a borító Elihu Vedder (1836 – 1923) Plejádok
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A Gyurkovics-leányok

A tavasszal le kellett mennem a Szerémségbe, hogy keresztvízre tartsak egy hathónapos kis pogányt. Az ősszel toppant a világba, de én már nyolc esztendővel előbb, jogászkoromban megígértem az apjának, hogy komája leszek.

Elfoglaltságom és a fővárosi ember tunyasága tartott vissza attól, hogy idejében ura legyek a szavamnak és mivel csökönyös cimborám megkötötte magát, hogy én leszek a keresztapa vagy senki más: fél éven át egyre jöttek a Száva mellől a hívogató, a sürgető, a fenyegető levelek.

Jöttek a tudósítások a gyerekről. Már kapkod kövér kezével a Stüszi-vadász után. Már kanálból issza az ürmöst, már kerekre nyitja a szemét és esetlent a nyelvével, ha hallja az édes anyja nótáját. És még nincs megkeresztelve.

A pópa fenyegetőzik, az édesanyja búsul, a dadája pedig restell vele az utcára menni, mert egyre kérdik tőle, gonosz szomszédok kérdik: Hogy hívják ezt a nagy fiút?

Egy nap táviratot kaptam az asszonytól. Az anyai szív kétségbeesett jajkiáltása volt: „A gyerek ma megszólalt. Azt mondta: Az ördög vigye el az én keresztapámat! - Olga“.

Már ennek nem tudtam ellenállni. Útra keltem, egy szőrös hintalóval, egy nikkeltengelyű gyerekkocsival a poggyászom közt, a pópának szánt körmöciekkel a zsebemben.

Fél éjszakán át aludtam a vasúti kocsiban és mikor reggel fölébredtem, Bács-Bodrog határában találtam magamat.

Verőfényes, édes tavaszi reggel volt; a vonat pipacsos rétek és kénsárga repcetáblák közt nyargalt; a csatornák fölött ujjongó fecskék kergetőztek; a tejszínű, ragyogó szemhatáron ruca-rajok húzódtak a fiatal füzesek felé, mint megannyi szúnyograj.

Egy-egy tanya maradt el mellettünk, egy-egy község. Az apró házak félénken lapultak meg a templom körül, mintha megszeppentek volna a gyorsvonat dörgésétől. Közbe úri házak, mohlepte tetővel, a kerti bokrok közül kirikoltó ponyvás verandával.

Valami kimondhatatlan nevű, rongyos kis állomáson kackiás bunyevác menyecskék és subás parasztok tolongtak a kerítés körül.

A kerítésen túl négyesfogat állott, a homokfutóról három nyalka úri asszony szökött le, gavallérja kezére támaszkodva. Szép, hosszúnövésű, egészséges és nagyon eleven asszony volt mind a három, kettő barna hajú, a harmadik aranyszőke.

Az egész világot fitymálva, hosszú, mágnásos léptekkel jöttek a peronra. Pedig az egész világ csak őket nézte és reájuk mosolygott. Az utasok, a parasztok, az asszonyok, a zsandárok meg én is. A kormos arcú fűtő ott elől nekidőlt a lokomotív mellgátjának és kinyújtott nyakkal bámulta őket. A kalauzok szolgálatkészen csapkodták az elsőosztályú kocsik ajtaját, a vasúti főnök pedig maga hozta utánuk a monogramos bőröndöket, hogy le ne késsenek a vonatról.

Ők maguk mindezt természetesnek találhatták, mert egy csepp utazólázat sem mutattak, semmivel sem törődtek, hanem nyugodtan nézegették, cserélgették a virágokat, melyeket a kezükben hoztak, meg a napernyőjükben. A gavallérjuk ezalatt gyöngéden gondozta hosszú szőrű szetter-kutyáját.

A harang megszólalt, a vonat elindult. Az utolsó pillanatban egy hozzáértő kéz kinyitotta a kocsim ajtaját, elsőnek egy kutya szökött be hozzám, aztán a kutya gazdája, a három szép asszony gavallérja.

- Itt tán lesz hely...

Egy percig farkasszemet néztünk, aztán mindketten elkiáltottuk magunkat.

- Horkay Feri!

- Ni! Te vagy?

Kezet fogtunk.

Gyerekkori kedves cimborám volt Horkay, akivel együtt jártuk a gimnáziumot és akinek Kajetán páter ismételten megjósolta, hogy velem egy akasztófán fogja végezni pályafutását.

Emlékszem: szikrázó szemű, rettenetesen vásott fickó volt, az osztály humoristája. Ügyes, mint egy cirkuszi bohóc, és erős, mint egy párduckölyök. Balkezes volt és félelmetes biztossággal kezelte a parittyát. A kofák, a városi pandúrok, a mesterinasok, meg a diákság egyéb esküdt ellenségei ügy féltek a maliciózus ötleteitől, mint a harmadnapos hidegleléstől; mi fiúk pedig imádtuk és vezérünknek ismertük el. Az egész városban különben az volt a neve: bácskai bicskás.

Mikor legelőször lépett be az osztályunkba, elbizakodottságával és betyáros eleganciájával rögtön meghódított bennünket. A homályos termen kacagó napsugár villant végig, irkáinkat és könyveinket meglebbentette a szabadság szele. Ő, aki minden tekintéllyel szemben a testet öltött renitencia volt, tekintély lett köztünk.

Egyszer aztán kicsapták az osztályból, mint már előbb kicsapták vagy féltucat intézetből, az édes apja pedig elvitte a fővárosba, valamelyik pedagógiai fegyintézetbe. Azóta se láttam.

Olyanformán képzeltem el mindig, hogy Horkayt valaha, mint gavallér rablóvezért fogom viszontlátni, mint divatos Rinaldinit, - és most angolos szabású vadászruhában láttam, amint három szép asszonyt emelt ki a négyes fogatából...

- Horkay Feri!

Most is a régi volt.

A jókedvű elbizakodottság, a malícia ott mosolygott a bajusza alatt, a kötekedő kedv ott csillogott a szemében.

Úgy sejtettem, hogy a parittya helyett most alkalmasint a vadászpuskát kezeli félelmetes biztossággal, a kofák és a mesterinasok helyett pedig férjeknek kellemetlenkedik.

- Bács-Tamásra megyek - magyarázta Horkay, - két órányira ide...

A kis Gyurkovics Mici lakodalmát üljük és én leszek a vőfélye... A három szép asszony, akit magammal viszek, a menyasszony nénje...

- Rokonaid?

- Unokatestvérek vagyunk, vagy micsodák... Most magukra hagytam őket, mert álmosak... Nem aludhattak az éjszaka a nagy lármánktól, azelőtt való éjszaka meg táncoltak...

- Több is van még ebből a csinos fajtából?

- Heten vannak Gyurkovics-leányok, heten, mint a gonoszok. Öt már főkötő alatt van, most megy férjhez a hetedik.

- És a hatodik kolostorba készül?

Horkay vállat vont.

- Isten tudja, mi lesz vele.

- Csúnya?

- Ellenkezőleg! Hozzáértők mondják, hogy a legcsinosabb a hét közt... Erre különben nem adok semmit, mert ezekkel a leányokkal úgy van az ember, hogy amelyikre éppen ránéz, azt látja legszebbnek...

A Gyurkovics-leányokról beszélgettünk, aztán más egyébről, aztán megint csak a Gyurkovics-leányokról. Érdekelt minden szó, amit Horkay róluk mondott, mert ez a nevezetes família sűrűn szerepelt Budapesten is. Mindenki ismeri őket látásból, mindenki látta már őket az utcán, a jégen, a báli termekben...

A tamási Gyurkovicsok minden évben egyszer, úgy farsang tájékán, zsebre tették a dohánytermés árát, aztán fölmentek mulatni Budapestre, a képviselő Gyurkovicshoz. És amint a talpuk alatt érezték a budapesti aszfaltot, az arcukon meg a sok idegen ember kíváncsi pillantását, nem lehetett velők tovább bírni. Délben a koronaherceg- utcán, ebéd után a jégen keltettek jókora feltűnést, este sorra járták a színházakat és bálokat, hajnalig be sem tudtak telni a nótázással, pezsgőzéssel. A merre pedig jártak, pincérre, cigányra és kocsisra csakúgy hullott az osztrák-magyar értékű áldás.

Akkora nagy família voltak, a milyen csak a régi pátriárkák idejében volt divatos. Az ebédlőkben mindig egész bankett asztalt ültek körül egész csomó fiatal úr - mindannyinak izmos termetén és napbarnított arcán meglátszott a sok havi kénytelen szolidság és a déli levegő hatása, - volt köztük képviselő, gazda, katona és szolgabíró. A Gyurkovics-fiuk nevezetesek voltak arról is, hogy mindenfelé udvarolgattak, de egyikük sem házasodott meg. Gyurkovics-leánynak ellenben nem udvarolt pártiképes emberfia úgy, hogy feleségül nem vette volna.

Majd minden évben hoztak magukkal eladó leányt, akinek odafenn, Budapesten, férjet találtak. És amint az egyik főkötő alá került, a másik már türelmetlenül várta, hogy ráadják a hosszú szoknyát.

Szép, hosszú és nagyon kacér leányok voltak, akik hét újrát tudtak végigtáncolni és virradásig ott tudtak ülni az ebédlő-asztalnál, a nélkül, hogy arcukon az unottság legkisebb jele látszott volna. Hajnalban, miután egy gyors pillantással engedelmet kértek a képviselő bátyjuktól, rendesen cigarettára gyújtottak. Ha pedig egyik asztalszomszédjuk, a pezsgő és a meztelen leány-karok hatása alatt olvadozni kezdett, azt mondták neki: beszéljen az édesmamával.

Ilyen módon a leányok sorra férjet találtak, és mondják, hogy mindannyiból jó feleség lett.

Mikor a kelengyéjük ki volt állítva a váci-utcai kirakatokban, az emberek, a címeres[1] asztalkendők és a csipkepongyolák láttára találgatni kezdték, hogy vajon mennyire rúghat egy-egy leánynak a hozománya. A beavatottak csak mosolyogtak, mert tudták, hogy a pongyolákon kívül még csak egy plüss-szalonra telik, az apanázs pedig abból a húsz üveg baracklekvárból áll, amit őnagysága ősszel a menyecskeleányainak küldeni szokott...

Két óra hosszat, míg csak a vonat Tamásra nem ért, folyton a Gyurkovics- leányokról beszélgettünk. Azaz, hogy Horkay beszélt csak, én két füllel hallgattam. Jól ismerte embereit és szelíd malícia hangján szellőztette viselt dolgaikat, mint a fiatal apa, ha leánygyermekei csínyeivel kérkedik. Közbe meg hangot adott benne a társszerző hiúsága, mely részt követel magának egyik-másik csattanósabb léhaság szellemi tulajdonjogából.

Mikor a vonat keresztülrobogott a tamási hídon, már be voltam avatva hat Gyurkovics-leánynak a történetébe. Ezek a történetek tulajdonképpen nem is voltak történetek, mert egy-egy kisasszonynak az első báljával kezdődtek és az eljegyzésével végződtek. Első báljuk előtt a leányok a gyermekszoba homályában folytattak talányos egzisztenciát, a lakodalmuk után pedig - nos, akkor megint a gyermekszoba homályában tűntek el.

Be voltam avatva Sári, Ella, Katinka, Terka és Liza asszonyok történetébe, és ismertem Gyurkovics Mici, a mostani menyasszony, mátkaságának előzményeit is.

A hatodik leányról nem tudhattam meg semmit, de Klárikával még nem is történt semmi. Bálozott, kikosarazott egypár jóravaló embert és pártában maradt. Miért? Senki nem tudja, ő maga talán legkevésbé.

- Szerelmes valakibe? - találgattam.

Horkay elcsodálkozva nézett rám, mintha nem értené meg ezt a két szót.

A pályaudvaron hangos társaság várta a vőfélyt. Egypár jókedvű asszony és leány, egész raj matróz-sipkás gyerek, egy pár gavallér, és két-három zöldlibériás hajdú a háttérben.

A kerekek dübörgésébe és a gép sistergésébe cigányzene cincogása vegyült; az országút felől, hol néhány négyesfogat várakozott, lónyerítés és toporzékolás hallatszott.

Egy huszárezredes türelmetlenül kutatta végig a kocsikat. Mikor a szépasszonyok ablaka alá ért, egy marék rózsát szórtak az arcába.

- Itt vagyok!

Horkay kezet fogott velem, aztán a kutyájának szólt és kilépett a peronra. Utána hajoltam és láttam a zöld vadászkalapját, amint eltűnik a tarka, asszonyi napernyők közt, amelyeknek tulajdonosnőire olyan szeretetreméltó csípősségeket tudott mondani.