Jozef Karika

FERGETEG

Fordította: Böszörményi Péter

A mű eredeti címe: Smršť

Text © 2020 by Jozef Karika

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Böszörményi Péter, 2023

This book was published with a financial support from SLOLIA, Slovak Literary Centre.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-367-1 (papír)

ISBN 978-963-614-368-8 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2023-ban

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

„A halál mindenütt jelen van. Például egy távoli dombtető mögött felbukkanó kocsi reflektoraiként. Néhány másodpercig látszanak csak, mielőtt a kocsit eltakarja a következő domb – hamarosan azonban újra fölér a dombtetőre, és megint feltűnnek a fénypontok, csak hogy egy újabb bukkanó mögött megint alászálljanak. Azok a halál fényszórói.

A halál mint valami kalapot felteszi őket, és vágtatni kezd. A felénk vágtató halál egyre közeledő fényei azok. A halál sosem áll meg. Csak néha eloltja fényeit.”

CARLOS CASTANEDA

Másik világ kapujában[1]

[1] Mahler Zoltán fordítása nyomán. – A ford.

„Valami homályos gyanú támadt bennem. Hátha mi élőlények is ilyen papírrongyokhoz vagyunk hasonlók? Hátha bennünket is valami láthatatlan, megfoghatatlan »szél« dobál ide-oda, és irányítja cselekvéseinket, mi pedig együgyűségünkben azt hisszük, hogy megvan a magunk szabad akarata? Az életünk nem volna egyéb egy ilyen rejtélyes forgószélnél?”

GUSTAV MEYRINK

Gólem[2]

[2] Kelen Ferenc fordítása. – A ford.

Utálom az út menti pihenőhelyeket. Mocskosak, a magány leheletét árasztják. Megrémítenek. Hívogatnak, állítsd le a kocsit, mozgasd meg a tagjaid! Biztonságot hazudnak.

Színes padok, mászókák, kerek asztalok…

Mintha csak arra lennének teremtve, hogy az ember kellemesen elüldögéljen egy kicsit. Legalábbis ez a látszat – de csak távolról. Amint kiszállsz a kocsiból, és közelebbről is rápillantasz, máris megbánod, hogy bedőltél. Körülleng valami egészségtelen. Vizelet, ürülék vagy rothadó ételmaradék szaga csaphat meg, de akkor is a bomlás atmoszféráját érzed, ha semmi sem ingerli az orrod szaglóhámját. A padokról és mászókákról hámlik a festék, a túlcsorduló kukák szemetet öklendeznek, az aszfalton használt óvszerek hemperegnek a csikkek között. Puffadt, fehér pocakjukat úgy düllesztik a térbe, hogy szinte beleremegsz az undorba. És az illúzió akkor foszlik szerte végérvényesen, amikor észreveszed, hogy a bokrok körüli elsárgult fű és letaposott föld szalvétákkal, újságpapírral és vécépapírfoszlányokkal van telehintve.

Tessék helyet foglalni és elmajszolgatni a szalámis zsemlét. Jó étvágyat!

Én nem kezdtem majszolgatásba. Nem vagyok kalandvágyó típus. Épp elég volt nekem, hogy alig három hónap alatt immár tizenharmadszor tartok Besztercebánya[3] felé. Eleinte, amikor még nem ismertem unalomig az útvonalat, akkor egész tűrhető volt. Alsó-Liptó, Dóval, aztán egy kanyargós szakasz Óhegyig, és onnan már csak egy köpés. Az első néhány alkalommal még leköti a figyelmedet az út, az erdő és a falvak váltakozása, egymás után nyílik meg előtted a sok szebbnél szebb kilátás. Égnek meredő hegyvonulatok, zöldellő völgyek, vadul zúgó patakok…

De ez nem tart sokáig. Négyszer-ötször megteszed ezt az utat, és érdektelen, szürke masszává áll össze az egész. Mardosni kezd az unalom. És megállás nélkül marcangol, két teljes órán át. Vagy még hosszabban, ha kénytelen vagy egy kamionsor mögött tipródni. Talán ezért kanyarodtam le, pedig szívből gyűlölöm a pihenőhelyeket. De ki kellett szállnom egy kicsit a kocsiból, hogy kinyújtóztassam a hátamat és az elgémberedett lábamat. Hogy csináljak valamit, bármit, ami enyhíti a guruló fémdobozban emésztő unalmat.

Apró, szűkös parkoló volt, nem az a fajta, ahol benzinkút vagy étterem van. Egypár parkolóhely, két kis asztal padokkal és egy lestrapált kuka. Csordultig szeméttel, mondanom sem kell.

A parkoló üresen ásítozott, szokatlanul gyér volt a forgalom. Szombat reggel csak az ül volán mellé, akinek muszáj. Én persze a hülye fejemmel elindultam a kimutatásokért.

Tízéves Suzukimat gondosan leállítottam, ügyelve arra, hogy hajszálnyit se lógjon át a szomszédos parkolóhelyre. Figyelmes ember vagyok, olykor túlzottan is. Aprólékos és perfekcionista. Rossz nyelvek szerint kukacoskodó könyvelő. Ez az igazi énem.

Kinyitottam az ajtót, kiszálltam, kéjesen nyújtóztam egyet. Szemerkélt az eső, de csak annyira, hogy még az ablaktörlőt sem kellett bekapcsolnom útközben. Mélyet szippantottam a hűvös levegőből. Az erdő illatába belevegyült az ólmos kipufogógázok bűze. A távolban az Alacsony-Tátra csúcsai döfködték a fellegeket. Az egész égboltot súlyos, szürke felhők borították, csoda, hogy még nem kezdett ömleni az eső.

Bezártam a kocsit – a figyelmesség mellett az óvatosságban is jeleskedem –, és a homokozó maradványai mellett árválkodó asztalok felé indultam. Minden lépésnél lábujjhegyre emelkedtem, hogy megfeszüljön, majd ellazuljon a vezetést meglehetősen rosszul viselő vádlim. Hátrapillantottam a kocsira. A repedezett aszfalton álló fekete Suzuki motorháztetőjén esőcseppek csordogáltak. Szemléletes kép. Összefacsarodott a szívem, elöntött a bánat. Megsajnáltam az autót. A pihenőhely az elhagyatottság birodalma. Ha rosszkor keveredsz oda, hirtelen beléd kóstol a magány.

Igazából persze nem a verdát sajnáltam, hanem önmagamat. Nem véletlenül rühellem a pihenőket, mindig kikészítenek. Ma még a szokásosnál is kíméletlenebbül. A nyomorúságos magányban ázó kocsi látványa leverte a biztonsági reteszt, emlékek tolultak elő az agyamból, akárcsak a túlcsorduló szemét a konténerből, amelynek neki kellett támaszkodnom.

Besztercebányai kirándulás, néhány nap Prágában, vasárnapi kiruccanások a Felső-Árvába és Lengyelországba…

Csupán egy gyorsan múló rosszullét, mélyeket kell lélegezni, és elmúlik.

Táňa, Táňa, Táňa…

Mennyit nevettünk, mennyit beszélgettünk, csókolóztunk, szeretkeztünk ebben a kocsiban… Bár az utóbbit inkább csak korlátozott üzemmódban, amennyire az alacsony tető és a szűkre szabott ülések engedték. Az egész kapcsolatomat Táňával a korlátozott üzemmód jellemezte.

Négy év tétova, óvatos boldogság és titkos remények. Soha nem mertem elmondani neki, hogy amióta ismerem, nem keresek senki mást – semmilyen szinten, még tudat alatt sem.

Sűrűsödő eső zaja töltötte be a környéket. Apró, szúrós cseppek özöne zúdult rám. Elindultam a kocsi felé, de alig három lépésre futotta.

Siess, mert megázol!

Tanácstalanul álltam, egyszeriben el sem tudtam képzelni, hogy bemásszak abba a dobozba.

Siess, mert megázol és megfázol!

Ebben a kocsiban ajándékoztam Táňának egy női karórát, Wellington márkájút. Sosem felejtem el azt a ragyogó tekintetet, azt az őszinte, mesterkéletlen örömöt.

Az üres autó tele volt szellemekkel. A kedélytelen pihenőhely egyszeriben sokkal vonzóbbnak tűnt a sötét utastérnél.

Múló rosszullét csupán, lélegezz mélyeket, és elmúlik. Tényleg.

A levegő kifújásával a szellemek eltűnnek. Amint lankad a nosztalgia rohama, könyörtelenül visszapaterolom őket a feledés homályába.

De egy kicsit még ki kell tartanom, még nem szállhatok be a kocsiba. Különben elkapnak, rám telepszenek, és egész úton nem lesz nyugtom tőlük.

Felhajtottam a galléromat, a tenyerembe lélegeztem, és tétován lépdeltem. Épp vissza akartam fordulni az utolsó parkolóhelynél, amikor megpillantottam.

Fekete tárgy hevert a nedvesen csillogó aszfalton.

Egy szabályos alakú, szögletes dobozka.

Hunyorítva közelebb léptem. Az az alattomos, zsigeri kíváncsiság…

Mi lehet az? Szabályos alakjával kirítt az amorf hulladékok közül.

Jobban megnézve észrevettem, hogy kábel nyúlik ki a dobozkából. Fekete volt, alig látszott az aszfalton.

Ez valamiféle GPS lesz, valaki elvesztette a navigációs eszközét. Drága cuccnak tűnt.

Lehajoltam érte, leráztam róla a vizet, és közelebbről is szemügyre vettem. Nem GPS volt, hanem egy Eltrinex márkájú autós kamera. Ügyes kis kütyü. Felcuppantja az ember a szélvédőre, és az egész utat felveszi. Jó ideje terveztem már, hogy beszerzek valami ilyesmit. Nem olcsó mulatság, de megéri, egyre több a kretén az utakon. Ha ne adj’ isten történne valami… Az ember próbálkozhat ugyan az igaza bizonyításával, de Szlovákiában vagyunk, mifelénk annak áll a zászló, akinek kapcsolatai vannak, vagy zsíros bankszámlája. És én a kettő közül egyikkel sem rendelkezem. Mint oly sokszor hallottam Táňától.

Körülnéztem, hátha mégis van valaki a közelben. Ha igen, azonnal a kezébe nyomom a kamerát. Olykor túlságosan is előzékeny és figyelmes vagyok. Talán már említettem.

De egy lélek sem volt ott. Égette a tenyeremet a kütyü. Nagyot nyeltem. Mi legyen? Határozottan jól jönne nekem ez a kamera, ez nem is kérdés… Na de csak úgy fogjam, és vigyem el?

Tolvaj!

Jellemző. Még semmit sem tettem, de máris pálcát török magam felett.

Ráadásul véletlenül bukkantam a kamerára, aminek nincs tulajdonosa. Ez nem lopás!

Újra körülnéztem. Sehol senki.

Zsebre vágtam, a kocsihoz siettem, beszálltam, és becsuktam az ajtót. Vártam egy kicsit, hátha megjelenik a kamera gazdája. Két percet kapott. Másodpercre pontosan. Aztán nem haboztam tovább. Megnyaltam a számat, gázt adtam, és csikorgó kerekekkel elindultam.

[3] A kötetben egységesen magyarul szerepelnek a szlovákiai földrajzi nevek. Magyar–szlovák jegyzékünk megtalálható a kötet végén az esetleges kutatás vagy az események nyomon követésének megkönnyítésére. – A ford.

***

Este volt már, mire hazavergődtem. Kimerített a vezetés és a munka érdektelensége. De nem ez volt a legfőbb gond. Emésztett a bűntudat azért, amit tettem. Kiskorom óta szorongós típus vagyok. Az óvodában egyszer bolgár képeslapokat loptam Emil Druskától, és a mai napig gyötör miatta időnként a lelkiismeret-furdalás.

Márpedig egy kamera eltulajdonítása az komoly dolog. Nem számít, hogy találtam. Az számít, hogy nem az enyém, nem engem illet, és én mégis eloroztam. Kissé talán túlműködik a felettes énem, ami Freud elmélete szerint azt felügyeli, hogy az ember helyesen cselekedjen. És ez a kameraügy nem tetszett neki. Azóta ordibál rám. Végig ezt csinálta útközben.

Tolvaj, tolvaj, tolvaj!

Illetve amikor belefáradtak a hangszálai, akkor suttogni kezdett, és az még rosszabb volt.

Mit szólnál, ha elvesztenél valami értékes dolgot, és azt valaki csak úgy elvinné?

Nehezedre esett volna valamivel tovább várni, hátha visszajön a kamera gazdája?

Mondd, büszke vagy magadra?

Egyik kérdés kellemetlenebb volt, mint a másik, és csak úgy záporoztak. A legszívesebben kihajítottam volna az ablakon azt a nyavalyás kamerát, ehhez azonban nem volt erőm. Végtére is még sosem találtam semmi értékeset. Soha az életben. Az után a kíméletlen rodeó után pedig, amit az elmúlt hónapokban Táňával átéltem, igazán rám fér egy kis öröm, nem igaz? Kitartóan győzködtem magam.

Végül azonban kimerültem, jobban bírta az a szemét felettes énem. Egy pillanatra sem hagyott nyugton, még a vezetésre sem tudtam figyelni miatta. Az jutott eszembe, hogy véget vetek ennek a szenvedésnek, megváltom magam. Megálltam egy benzinkúton Hermánd mellett, és bekötöttem a kamerát a szivargyújtóba.

– Úgysem fog működni – nyugtattam magam.

Eláztatta az eső, meg különben is már akkor megsérülhetett, amikor kiesett a gazdája kocsijából. Sőt, talán pont azért dobták ki, mert elromlott.

– Nem fog működni – ismételgettem.

Amilyen a szerencsém, hozzászoktam, hogy mindig a kedvezőtlen forgatókönyvvel számoljak. Nem mintha ez segített volna, de legalább megóvtam magam a csalódástól. Csak Táňa esetében hibáztam, kitartóan reménykedtem, hogy minden jóra fordul. Így aztán még jobban fájt.

Megnézegettem a kamerát. Apró műanyag kütyü volt, egyik oldalán az objektív, a másikon egy matt, élettelen képernyő. Érdekes módon még csak egy repedést sem találtam rajta, csak némi sáros maszatot. Letisztogattam, és megnyomtam a bekapcsológombot.

– Nem fog működni.

Bekapcsolt a képernyő, rövid üdvözlődallam csendült fel. A világ legvidámabb dallama volt számomra, a karácsonyi daloknál is nagyobb örömhírt hirdetett.

Működik! Működik a kamera!

Éreztem, hogy mosolyra húzódik a szám. Magától. Egyszer az életben nekem is lehet egy kis szerencsém.

De az öröm nem tartott sokáig. Máris megszólalt a felettes énem. Ezúttal nem kérdezett, hanem vádakat vágott a fejemhez.

Elloptál egy működő kamerát!

Ez egy drága eszköz, te meg egyszerűen elvetted!

Sietve elmenekültél. Nem akartad megvárni, amíg visszajön a gazdája!

Torkig voltam vele, időnként nagyon tudom utálni magam. Kihúztam a kábelt, összetekertem, és betettem a kamerát a kesztyűtartóba. Legalább ne lássam.

Ráadásul ezzel az egésszel annyi időt veszítettem, hogy húszperces késéssel érkeztem Besztercebányára. Feszült voltam tőle, nem szoktam késni. Soha és sehonnan, erre kényes vagyok.

Az ügyfél nem türelmetlenkedett, örült, hogy egyáltalán megérkeztem. Senki más nem szórakozott volna vele szombaton. Én sem lettem volna ilyen önfeláldozó, ha van más választásom. Csakhogy nem pattoghatok, minden euróért le kell hajolnom. Viszont nem sokan vannak, akik a mai világban még ilyen ósdi módszerekkel művelik a vállalati könyvelést.

Megcsináltam, amit kellett, és egy jókora rakás kimutatással elindultam hazafelé. Szerinted mi járt a fejemben egész úton?

Hogy került a kamera az aszfaltra? Kidobták volna? De miért? Hiszen működik, és nem is egy olcsó cucc. Ilyesmit nem dob ki csak úgy az ember, útközben meg különösen nem.

Talán véletlen volt. Kiesett, és a kocsiban ülők nem vették észre. Mondjuk egy család, szülők, két gyerek, kutya. Leparkoltak, és kitódultak, hogy könnyítsenek magukon a bokrok közt. A kamera meg lecsúszott az ülésről, és kiesett. De ez nem tűnt fel nekik, beszálltak, és indultak tovább.

Ezt sem lehetett kizárni, de nekem valószínűtlennek tűnt. Valahogy fura volt az egész. Teljesen átadtam magam annak, hogy különféle forgatókönyveket futtassak végig az agyamon. Viszont még mindig nem volt semmilyen baljós előérzetem. Ha próbált is megszólalni a veszélyre figyelmeztető ösztönöm, a felettes énem túlharsogta.

A nyilvánvaló megoldás csak otthon pattant ki a fejemből. Vacsorára virslit főztem, az ábécében vásároltam. Ennyi volt az életem. Ízetlen félkész termékek és csomagolt kenyér. A jelenem és minden bizonnyal a jövőm is.

Lehet, hogy van valamilyen felvétel a kamerán, ötlött fel bennem a tányér mosogatása közben. Túlműködő lelkiismeretem mesterfogása. Olyan gondolatot ültetett a fejembe, amelynek nem tudtam ellenállni. Hiszen az autós kamera felvételeket őriz az útról. Pont az a lényege, hogy ha szükséges, ezek előbányászhatók legyenek. Lejátszom, amit a kamera rögzített, és máris okosabb leszek. Kis szerencsével – már ha azt nem merítettem ki ma teljesen – hamarosan megtudom, hogy került a kamera a pihenőhelyre. És talán azt is, hogy miért. Lehet, hogy az előző tulajdonosairól is kiderül valami. Ha a sors úgy akarja, és ad valamilyen támpontot, ami alapján azonosíthatom őket, akkor példás állampolgárként akár még vissza is szolgáltathatom nekik.

– Ennyire hülye azért nem lehetsz – győzködtem magam.

Mérsékelt sikerrel.

***

Bedugtam újdonsült kedvesem zsinórját, és megnyomtam a bekapcsológombot. Színes menü töltötte be a képernyőt. Kiválasztottam az archívumot. Dátummal megjelölt könyvtárak listája jelent meg. Az utolsó két nappal korábbi volt: 2017. 10. 8. Ezt nevezem, flottul megy minden.

A könyvtár megnyitásával egy rakás videó tolult elém. A kütyü nem egyetlen óriásfájlba rögzítette a felvételt, hanem húszperces szakaszokra bontotta.

Nem totojáztam, azonnal megnyitottam az első fájlt.

Valaki éppen beindította a motort, a szélvédőre szerelt kamera pedig megkezdte a rögzítést. A pontos idő is szerepelt a képen: 17:03. Hang nem volt, de a helyet felismertem, a Szentmáriai-víztározó partja volt Bobrovnik közelében, konkrétan a középkori templom romja melletti kis parkoló. Jól ismerik az autóval közlekedő pecások, üdülővendégek és turisták. Az októberi időpont miatt azonban a második és a harmadik kategóriát nyugodtan kizárhattam, ilyenkor csak a helyiek járnak oda.

A kocsi megmozdult, a kamera végigpásztázta az üres parkolót, megerősítve feltételezésemet, miszerint ősszel elnéptelenedik a „Liptói-tenger” környéke. Nem csoda, ilyenkor barátságtalan az időjárás, hűvös szelek fújnak a Liptói-havasok felől, sötéten fodrozva a vízfelszínt.

A kocsi elfordult a tározótól, és megállt.

Szóval a sofőr vár valakit, gondoltam.

Azonnal el is lépdelt a kocsi előtt egy alak, jól látszott a képen. Zömök testalkat, szakáll, sildes sapka. Horgász, bejött a tippem. Kezd összeállni a mozaik. Két szenvedélyes pecás a hobbijának szentelte a napját a tározónál, és most hazaindulnak. Ideje is, egy óra múlva már szürkület lesz, két óra múlva sötét.

Megremegett a kép, mert a fazon beszállt, és becsukta az ajtót. Elindultak.

Ismét remegőssé vált a felvétel, hepehupás arrafelé az út, és tele van kátyúval. Igazán felvehette volna a kamera a hangot is, meghallgattam volna, ahogy szentségelnek. De továbbra is némafilm pörgött a szemem előtt, így a fantáziámra kellett hagyatkoznom azzal kapcsolatban, hogy miként kommentálja két helyi pecás, amikor a kerék telibe talál egy kátyút. Biztos, hogy megadták a módját, Liptón nem finomkodnak az emberek.

Amúgy nem történt semmi érdekes. Rátértek a Bobrovnikba vezető útra. Nem haladtak valami gyorsan, talán diskuráltak, vagy csak óvatosságból, elég kanyargós és keskeny az az út. Ki tudja, mibe fut bele az ember a kanyar után? A vízfelszín hullámaiból és a bokrok mozgásából ítélve erős szél fújt, ez is indokolhatta az óvatosságot. Felhők borították az égboltot, de még nem esett – egyetlen csepp sem volt a szélvédőn, és az ablaktörlő is pihent.

A Bobrovnik utáni kereszteződésben balra fordultak. Szóval valamelyik arrafelé fekvő faluba igyekeznek. Vagy Rózsahegyre. Egyenesen arra vezet az út. De akkor hogy került a kamera a Dóval alatti pihenőhelyre? Az egészen másfelé van, messze ettől az úttól.

Mindegy, valahogy majd csak kiderül.

Egyelőre dögunalom az egész. Dombos táj, széles lejtők, rajtuk túl a Kócs-hegység erdei. Egyetlen szembejövő kocsival sem találkoztak, minden kihalt. Csak a fákat és a bokrokat ráncigálja a szél.

Elhaladtunk a Liptószentmiklósi járás végét és a Rózsahegyi járás kezdetét jelző tábla mellett. Meredek lejtő következett. A dombról lefelé futó útról pazar kilátás nyílik a Liptói-katlanra, távolabb pedig az Alacsony-Tátrára.

A lejtőt záró éles kanyart egyenes szakasz követte. Nénike sántikált az út szélén, végre egy élőlény. A kocsi lassított, óvatosan megkerülték. Ez még a régi iskola, a maiak már versenypályának használják ezt az utat. A görnyedten, nehézkesen botorkáló, teljesen feketébe öltözött, kendős öregasszony a kocsi felé fordult, amikor elhajtottak mellette. Talán azt remélte, felveszik.

Ekkora jóindulat azért nem szorult az embereimbe. A liptóiak segítőkészek, de nem tolakodók. Ha a nénike intett volna, biztosan megállnak. De ő nem olyan, hogy szívességet kérjen. Így hát óvatosan kikerülték, aztán gázt adtak.

Elhajtottak Patak község mellett, és Besenyőfalu felé közeledtek. Látszott a felvételen a híres travertinszikla, rajta az esőverte kőkereszttel.

Hiába vezetett az út festői tájakon keresztül, én már ráuntam. Azt még azért megvárom, hogy nem Besenyőfaluba igyekeznek-e. Az nekem nem nagy út otthonról, isten bizony visszaviszem nekik a kamerát.

De ha továbbmennek, akkor előregörgetek. Vagy szarok az egészre. Kezdett kifulladni a kóros jólelkűségi rohamom. Nem is baj.

Áthajtottak a falun, és megálltak a lámpás kereszteződésnél. A kocsi a jobbra kanyarodó sávba sorolt be, Liptótepla, Lucski, Turapatak és Liszkófalu irányába. Illetve Rózsahegy felé, ha távolabbi a célpontjuk.

Már nyúltam a kamera felé, hogy kikapcsoljam, de megállt a kezem a levegőben.

A sofőr beletaposott a gázba, és kilőtt. Át a piroson.

Balra rántotta a kormányt, és átlósan átzúgott a kereszteződésen a pálya felhajtójára. Mint egy őrült. Majdnem kipördült, úgy repesztett a D1-es felé.

Ez meg mi? Mi a fenét csinál? Csak tátottam a számat.

Úgy taposta a gázt, mintha egy hegy akarna hátulról ráomlani.

Bekattant? Vagy üldözi valaki?

Amit láttam, az erre utalt. Valaki hajszolja, ő pedig megpróbál előle elmenekülni.

De egy másik magyarázat is eszembe jutott. Egy sokkal hétköznapibb lehetőség, nem kell rögtön hajtóvadászatról képzelődni.

A vezető vagy az utasa telefonhívást kapott egy nagyon sürgős, halaszthatatlan dologról. Ezért indult el olyan eszeveszetten. És ezért ment másfelé, mint amerre eredetileg tervezte.

Valóban hajszolja valami. De nem egy üldöző, hanem a kényszer.

Ez jó magyarázat. Logikus és észszerű.

Hat teljes percen át ebben éltem. Amíg be nem futottak Rózsahegyre.

A város előtt, a papírgyár mellett javították az utat, az egyik sáv le volt zárva. Nagyjából tíz kocsi sorakozott előttük. Narancssárga overallba öltözött munkás állította meg őket, kezében piros forgalomirányító bottal, az ellenkező irányból érkezőknek pedig integetett, hogy mehetnek.

Közelebb emeltem a szememhez a kamerát, hogy jobban lássam, mi történik.

Fékeztek, és beálltak a sorba. Egy jó pont oda.

Teltek a másodpercek. Tíz, tizenöt. És nem történt semmi. A rohadt életbe, miért nem voltak képesek bekapcsolni a hangot? Fél karomat odaadnám, hogy most halljam őket.

Megremegett a kép, a vezető megint beletaposott a gázba. Alig tudta kikerülni az előtte álló Mercedest.

Megint rájött volna az őrjöngés?

A jelek szerint igen.

Úgy zúzott végig az út szélén, mint egy pszichopata, csoda, hogy el nem vitte a sorakozó kocsikat.

A narancssárga figura dühösen integetett, bosszúsággal és döbbenettel az arcán.

De hiába. Egyenesen a szemből érkezők felé hajtottak.

Befeszültek az izmaim, ebből karambol lesz.

Egy ezüstszínű Škoda épphogy megúszta, csak a műanyag kordont vitte el.

A másik sávból elborzadva bámultak a munkások.

A kocsi átgázolt a leszűkített szakaszon, majdnem magával vitte az overallos alakot. Hajszál híja volt, komolyan.

A városba érve sem izgatták magukat az ötvenes korlátozás miatt.

Ezeket vagy a feldühödött albán maffia üldözi, vagy rettenetes hírt kaptak. Minden perc számít. Súlyos baleset érte a gyereket, és most kórházban van… Valami ilyesmi.

A következő kereszteződésben szerencsére épp zöldre váltott a lámpa. A kocsi még csak nem is lassított.

Lekanyarodtak a városból kivezető bekötőre.

Akkor mégsem Rózsahegyre mennek? Ennek most már végképp nem volt semmi értelme. Hová döngetnek ezek? És miért?

Elzúgtak a Roveň lakótelep mellett. Nem kanyarodtak le a katonai kórház irányába, valóban kifelé tartottak a városból.

De mi a végcél? Oszada? Dóval? Besztercebánya?

Legalább azt értettem már, hogyan került a kamera a Dóval alatti pihenőhelyre. De hogy miért kellett ilyen őrült tempóban teperni…?

A következő percben újabb meglepetés ért. Fehérpatak után lassítottak, és a Vlčí dvor étteremnél letértek a parkolóba.

Aztán a kocsi megállt, mintha várnának valakit.

Lehet, hogy tényleg megőrült az autó vezetője. De miért nem állítja le a másik, hiszen ott ül mellette az anyósülésen. Nagydarab fickó, láttam, a felvétel elején elment a kamera előtt. Biztosan el tudna bánni a sofőrrel, ha az megzakkan. Vagy legalább kiszállna. Most például ennek nem volt semmi akadálya, a kocsi állt.

De nem remegett meg a kép, nem nyílt az ajtó, senki sem menekült ki a kocsiból.

Mozgás támadt a képernyőn. A közelben egy idősebb úriember lépdelt egy ott parkoló Volkswagen felé. Végzett az étteremben, és most be akart szállni a SUV-jába, hogy folytassa útját. Mégsem ezt tette, hanem megállt, és a kamera felé nézett.

Kicsit előre is hajolt, hogy jobban halljon.

Elég nyilvánvaló, hogy a pecások letekerték az ablakot, és kiabáltak neki valamit.

Mindkét karom odaadom a hangsávért!

A frusztrációtól dühöngve figyeltem a néma előadást. Ha csak egyetlen mondatot, ha csak pár szót hallhatnék…!

Az úriember zavartan pislogott, nem értette, mit akarnak tőle. Kérdezett valamit. Mintha meg akarna győződni arról, hogy jól hallotta, amit hallott. Aztán körülnézett, és a nyakát kinyújtva valahová a kocsi mögé bámult.

Megrázta a fejét, megvonta a vállát.

A Volkswagenhez lépett, és kinyitotta az ajtót.

Továbbra is kiabálhattak neki, mert intett, hogy hagyják békén. Beszállt, becsukta az ajtót, beindította a motort. A VW megmozdult. A kamera előtt elhaladva elfordította az arcát.

Mit akarhattak tőle? Fenyegették, szidalmazták, hülyeségeket kiáltoztak neki? Szemmel láthatóan szabadulni akart tőlük.

Pedig nem magukkal nem bíró suhancok voltak, hanem két középkorú férfi. Legalábbis akit láttam, az ötven körül lehetett.

A pecások kocsija elindult a parkoló kijárata felé.

Arra számítottam, hogy jobbra fordulnak, és továbbhajtanak Besztercebánya felé.

De nem. Meglepetések és káosz kimaxolva.

Balra indultak, vissza Rózsahegyre!

Tiszta pszicho, már a józan ész maradványai is levegőért kapkodnak.

Áthajtottak Fehérpatakon, és megint elmentek a Roveň lakótelep mellett. Ezúttal az ellenkező irányból.

Mi következik mindebből? Bármi és semmi.

Nem volt konkrét úti céljuk. Találomra autóztak. A sürgős telefonhívással kapcsolatos elméletem összeomlott.

És nem is üldözték őket, hiszen akkor nem mentek volna vissza. Vagyis az ádáz üldöző képe is szertefoszlott.

De akkor mi marad? Mi a magyarázat?

Megvakartam a tarkómat, és önkéntelenül összerezzentem. A magyarázatok készlete üres. Minden elfogyott, az utolsó darabig, teljes kiárusítás volt.

Újabb videó indult, a kütyü automatikusan egymás után játszotta le a húszperces szakaszokat.

A Kaufland után Kisselmec felé kanyarodtak. Gondolom, ki akarják kerülni a javítás alatt álló részt a papírgyár mellett, ahol majdnem elgázolták a munkásokat.

Legalább ez a tippem bejött. A falun áthajtva valóban visszatértek arra az útra, amelyen nemrég még a város felé robogtak. És ezzel kihagyták a sávlezárást, vagyis nem kellett lassítaniuk, sem kényszerűen megállniuk. Mintha valamilyen okból féltek volna a fékezéstől, mintha folyamatos mozgásban akartak volna maradni.

De miért?

A jóisten se tudja, semmi értelme nem volt az egésznek. Két felnőtt férfi, két falusi pecás, két hamisítatlan liptói. Akik rendszerint két lábbal a földön járó, megfontolt emberek. Nem pedig valamiféle hóbortos hipszterek, még mit nem.

Bár horgászás közben lecsúszhatott a torkukon némi ital, azzal errefelé nem szokás spórolni. De annak az alaknak, aki a kamera előtt elment, semmi bizonytalanság, semmi imbolygás nem volt a járásában. És abban sem láttam nyomát az ittasságnak, ahogyan a sofőr vezette a kocsit. Kiválóan vette a kanyarokat, és maximális hidegvérrel, a legkisebb megingás nélkül előzte meg a kocsisort.

Teljesen beszámíthatónak tűntek. És közben olyan dolgokat csináltak, mintha teljesen beszámíthatatlanok lennének.

Ez egy rejtvény, egy paradoxon, egy kis agytorna.

Nem volt tőle jó érzésem. Kellemetlen volt látni ezt a minden logikát nélkülöző ámokfutást. A gyomrom kissé össze volt ugorva, a torkom kiszáradt, szaporán szedtem a levegőt.

Pár perccel korábban még azt hittem, legalább azt tudom, hogyan jutottak a Dóval melletti pihenőhelyre. De most már ezt sem tudtam, hiszen ismét csak távolodtak onnan, pont az ellenkező irányba tartottak. Kietlen iparterület, a Kócs-hegység, távolban pedig a Tátra látszott a képen. Alkonyodott, szürkeség borult a tájra.

Ivachnófalunál megint felhajtottak a pályára. Nem fogták vissza a kocsit, elrobogtak a Liptói-tenger mellett. Tesznek egy kirándulást a Magas-Tátrába? Ez is belefért volna, bármi belefért. Valamiféle rejtélyes téboly tanúja voltam, amely egyszerre kapta el mindkettőjüket. De mi okozhatta?

Liptószentmiklóson újabb meglepetés várt. Letértek a pályáról, a felüljárón áthajtottak a másik oldalra, és újból felhajtottak a pályára – visszafelé! Ismét Rózsahegy felé robogtak. Megint feltűnt a képen a tározó sötét felszíne, a ködbe ágyazódó hegyek és a füstöt eregető papírgyár, immár kivilágítva. Letérő, Kisselmec, Roveň, de ezúttal nem álltak meg Fehérpatak után, hanem továbbhajtottak a hegyekbe, Besztercebánya felé.

Mintha felfedeztem volna a viselkedésükben egy cseppnyi logikát. Valamiért nem akartak vagy nem tudtak hosszabb időre megállni. Viszont nem hagyták el azt a környéket, amelyet ismertek. Ha valahol Dóval környékén megfordulnak, és elindulnak visszafelé, azzal megerősítik az elméletemet.

Így is történt. A nagy dóvali parkolóban vettek egy látványos kanyart, és már fötörtek is az ellenkező irányba. Bekapcsolták a távolsági fényszórókat, mert már alkonyodott a hegyekben. Bizonyos tekintetben zakkantnak, más szemszögből viszont rendkívül józannak tűntek.

Rövidre fogom, a lényeget már érted. Így jártak fel-alá, és kétségbeesettnek tűntek. Pedig elég lett volna rátaposni a fékre, és máris megnyugodhattak volna. Vagy hazamenni. Sem ezt, sem azt nem tették, ehelyett inkább megvalósították sajátos elképzelésüket az ingázó közlekedésről.

Közben teljesen besötétedett. Csak az úttest látszott a reflektorok fénykúpjában a szinte világító felezővonallal.

Az autó vezetője láthatóan kezdett kimerülni, egyre többet hibázott. Az utolsó pillanatban reagált a kanyarokra, időnként a szembesávba tévedt, odalett a magabiztossága. Nem engedte a társát a volánhoz, feltűnt volna a váltás.

Úttest, felezővonal, fénykúpok. És sűrű feketeség körös-körül, amelyből olykor előtűnik egy útjelző tábla. De semmi egyéb, az egyhangúság netovábbja.

Előregörgettem, nem volt hozzá idegem, hogy végignézzem az egészet. Bíztam benne, hogy hamarosan kifogy a benzin. De nem fogyott ki, valószínűleg teletankolták a kocsit pecázás előtt. Ezek gyakorlatias gondolkodású emberek.

Elvesztettem a fonalat, nem tudtam, merre járhatnak. Talán már ők sem. Megrekedtek a sötétségben, eltévedtek különös tébolyuk fekete tintájában.

Úttest, felezővonal, fénykúpok… Órákon át. Kár, hogy nem állították meg őket a rendőrök. Az lett volna érdekes.

Elérkeztem az utolsó felvételig, jön a finálé. 21:42-t jelzett az óra a képernyőn. A sofőr már úgy vezetett, mint egy részeg, csoda, hogy megúszták baleset nélkül. Ész nélkül gyorsított, egyre kockázatosabbak voltak a manőverei. De ez nem puszta fáradtság volt. Ha nem is hajszolta őket senki, a vádlijában, az inaiban benne volt, hogy rohanni kell. Hisztérikus menekülés, fokozhatatlan pánik érződött a viselkedésén. Még jó, hogy kihaltak voltak az utak, Liptó éjjel olyan, mint egy elátkozott vidék. Különben már rég összetörték volna magukat. De ki tudja, meddig tart még a szerencséjük?

Egyszer csak letértek az útról, és megálltak. A fénynyaláb ütött-kopott mászókákra és túlcsorduló konténerekre vetült. Olyan volt, mint egy déjà vu, felismertem a pihenőhelyet.

Most kiderül az igazság, végre megtudom, hogyan került oda a kamera.

A kép megremegett, de nem úgy, mint az ajtó becsukásakor. Valaki dühösen le akarta tépni a szélvédőről.

Egy idő után sikerült is neki, a kép elmosódott.

Homályos foltok, zűrzavar, sötétség.

Ütődés. A kamera a földre esett. Letépték a szélvédőről, és kidobták az ablakon.

De miért? De miért? De miért? Az estém refrénje.

Magyarázat nuku, semmi újat nem tudtam meg. A kamera az aszfalton hever, kedves gyerekek, vége a mesének.

Na de az utolsó képkockák… Fortuna, a szerencse istennője, megjutalmazott a kitartásomért.

Az ablakon kihajított kamera keményen landolt. A felvétel folytatódott, az objektív a pihenőhely kijáratára irányult. Jól gondolod – felvette a távozó kocsit. A rendszám és a részletek kivehetetlenek voltak, Fortuna nagylelkűségének is van határa. Az viszont tisztán látszott, hogy a járgány egy régebbi típusú, szürke Cherokee terepjáró.

Valamiért kidobták a kamerát, és továbbhajtottak.

Egy régebbi típusú, szürke terepjáróban…

***

– Hogy mi van? – értetlenkedett Nina.

– Egy szürke Cherokee. Nyolcadikáról kilencedikére virradó éjjel. Nem volt ilyen hívásotok? – ismételtem a telefonba.

Türelmesen. Nina rosszul viseli a kapkodást. Ezt jól tudtam, az általános óta ismerjük egymást. Nina a mi utcánkban lakott. Számtalan közös élményünk van délutáni gyerekzsúrokról, szünidei kalandokból, mindenféléből.

– De miért kell ez neked? – kíváncsiskodott. – A rokonaid, vagy ismered őket? Haverok?

– Nem, semmi ilyesmi – biztosítottam.

– És miből gondolod, hogy balesetük volt?

– Eszetlenül hajtottak – válaszoltam kissé kurtán.

Nem volt kedvem belekezdeni a történetbe és elmagyarázni, hogy a felvétel láttán kialakult bennem valamiféle rokonszenv a két alak iránt, akik közül csak az egyiket láttam. Mivel indokoljam Ninának, hogy ennyire a szívemen viselem két vadidegen sorsát? Hogy tudni akarom, hogyan folytatódott a sztori, és mi lett velük.

– Megtaláltam az autós kamerájukat. Kieshetett a kocsiból. A tározó mellett jártak. Bobrovnik, Patak, Besenyőfalu… Ha környékbeliek, akkor visszaadom nekik.

– Ó, te irgalmas szamaritánus.

– Még te beszélsz…

Kettőnk közül ő volt az igazi szamaritánus. Az általános után egészségügyit végzett, arra aztán rátett egy felsőfokú képzést, hogy mentőtiszt lehessen. Jó pár éve mentőzik. Sok mindent látott már. Baleseteket, katasztrófákat, a legkülönfélébb sérüléseket… Talán túl sokat is. Olyanokat mesélt, hogy a mai napig a hideg futkos a hátamon, ha rágondolok.

– Nyolcadikáról kilencedikére, azt mondod?

– Igen, tíz után valamikor. Esetleg már hajnalban.

Komolyan érdekelt, hogy kitartott-e a szerencséjük, vagy baleseteztek valahol.

– Nem voltam szolgálatban, de megkérdezem. Szürke Cherokee?

– Régebbi típus, kissé már megviselt.

– Mindig is jótét lélek voltál – jelentette ki.

– Mert te nem.

– És lúzer.

– Hagyjuk Táňát, jó?

– Hogy viseled?

– Elég jól – válaszoltam.

Mintha a nővérem vallatna. Még jó, hogy nem Skype-on vagy FaceTime-on beszélgettünk. Mindent látott volna rajtam.

– Hát erről nem vagyok meggyőződve. A hangod…

– Ninka, kérlek szépen, ne ma, jó?

– Oké. Ma két terepjárós fickót keresünk…

– Két idegent.

– Jó pasik? – komiszkodott. – Izmos favágók?

– Olyasmik. Szakállasok.

– Szuper.

– Pecások. Ötven körüliek, az egyik jól megtermett, erős fickónak tűnt.