A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jon Krakauer: Into Thin Air. A Personal Account of the Mt. Everest Disaster

Doubleday, New York, 1998

Fordította Komáromy Rudolf

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Rácz Zsolt

Ötödik kiadás

Copyright © 1997 by Jon Krakauer

This edition published by arrangement with Villard Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Magyar kiadás © Park Kiadó, 2000–2025

Hungarian translation © Komáromy Rudolf, 2000, 2013

Minden jog fenntartva

Előzéktérkép © Lieber Gábor

Borítófotó © Thinkstock/weareadvanturers

Szerzőfotó © Linda M. Moore

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Lukács Laura

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-308-9

TARTALOM

BEVEZETÉS

SZEREPLŐK

ELSŐ FEJEZET
1996. május 10., Everest-csúcs

MÁSODIK FEJEZET
1852., Dehradún, India

HARMADIK FEJEZET
1996. Március 29., Észak-India felett

NEGYEDIK FEJEZET
1996. Március 31., Phakding

ÖTÖDIK FEJEZET
1996. április 8., Lobudzse

HATODIK FEJEZET
1996. április 12., Mount Everest, alaptábor

HETEDIK FEJEZET
1996. április 13., Egyes tábor

NYOLCADIK FEJEZET
1996. április 16., Egyes tábor

KILENCEDIK FEJEZET
1996. április 28., Kettes tábor

TIZEDIK FEJEZET
1996. április 29., A Lhoce-fal

TIZENEGYEDIK FEJEZET
1996. május 6., Alaptábor

TIZENKETTEDIK FEJEZET
1996. május 9., Hármas tábor

TIZENHARMADIK FEJEZET
1996. május 10., Délkeleti-gerinc

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
1996. május 10., 13.12, Everest-csúcs

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
1996. május 10., 13.25, Everest-csúcs

TIZENHATODIK FEJEZET
1996. május 11., 6.00, Déli-nyereg

TIZENHETEDIK FEJEZET
1996. május 10., 15.40, Everest-csúcs

TIZENNYOLCADIK FEJEZET
1996. május 10., Délkeleti-gerinc

TIZENKILENCEDIK FEJEZET
1996. május 11., 7.30, Déli-nyereg

HUSZADIK FEJEZET
1996. május 12., 9.45, Genfi-sarkantyú

HUSZONEGYEDIK FEJEZET
1996. május 13., Alaptábor

EPILÓGUS
1996. november 29., Seattle

A szerző megjegyzései

Utóirat

Képmelléklet

Lindának,

valamint Andy Harris, Doug Hansen, Rob Hall,

Namba Jaszuko, Scott Fischer,

Ngavang Topcse serpa, Csen Jü-nan, Bruce Herrod

és Lopszang Dzsangbu serpa emlékére

Az emberek azért játszadoznak a tragédiával, mert nem hiszik el,

hogy a civilizált világ színpadán zajló tragédia valóság.

ORTEGA Y GASSET

BEVEZETÉS

Az Outside magazin 1996 márciusában azért küldött Nepálba, hogy részt vegyek a Mount Everestre indított kalauzos expedícióban, és beszámolót készítsek róla. Nyolc vendégmászó egyikeként vágtam neki, egy jól ismert hegyi vezető, az új-zélandi Rob Hall irányításával. Május 10-én felértem a hegy ormára, de a csúcsért borzalmas árat kellett fizetni.

A tetőre feljutott öt csapattársam közül négy – maga Hall is – kegyetlen viharnak esett áldozatul, amely váratlanul tört ránk, miközben még odafönt, a csúcson tartózkodtunk. Mire leereszkedtem az alaptáborba, négy expedícióból kilenc mászó halt meg, és a hónap végéig további három vesztette életét.

A vállalkozás mélyen megrendített, nehezen írtam meg a beszámolót. Mégis, öt héttel azután, hogy visszatértem Nepálból, leadtam a kéziratot az Outside-nak, amely szeptemberi számában jelentette meg anyagomat. Munkám végeztével megkíséreltem kiverni a fejemből az Everestet, folytatni a mindennapi életet, de kiderült, hogy ez lehetetlen. Kavargó érzéseim ködén át egyre az odafönt történteket próbáltam értelmezni, megszállottan töprengtem társaim halálának körülményein.

Az Outside-nak készített beszámolóban tőlem telhetően pontos tudósításra törekedtem, de kérlelhetetlenül szoros határidőre kellett feldolgoznom a zavarba ejtően összetett eseménysort, ráadásul a túlélők emlékezetét alaposan eltorzította a kimerültség, az oxigénelvonás és az átélt megrázkódtatások. Az anyaggyűjtés során egy ízben három személyt is megkértem egy olyan esemény felidézésére, amelynek ott, a magasban mind a négyen tanúi voltunk, és sehogy sem tudtunk egyezségre jutni olyan kulcsfontosságú tényeket illetően, hogy hány órakor történt, mi hangzott el, és egyáltalán, kik voltak jelen. Pár nappal a cikk nyomdába adása után fölfedeztem, hogy tévesen közöltem néhány részletet. Legnagyobbrészt olyasféle csekély pontatlanságokról volt szó, amelyek a határidő szorításában óhatatlanul belopóznak az újságírásba, de egyik baklövésemet semmiképpen sem nevezhetem csekélységnek, mivel lesújtó hatást gyakorolt az egyik áldozat hozzátartozóira és barátaira.

A tárgyi tévedéseknél nem sokkal kevésbé bántott mindaz, amit hely hiányában kihagyni kényszerültem. Mark Bryant, az Outside szerkesztője és Larry Burke, a lapkiadó rendkívül tág teret engedtek mondanivalóm kifejtésére – tizenhétezer szót, azaz a képes magazinokban szokásos terjedelem négy-ötszörösét. Én azonban még ezt is túlontúl rövidnek éreztem ahhoz, hogy az igazságnak megfelelően szóljak a tragédiáról. Az Everest megmászása gyökerestül felforgatta az életemet, ezért gyötrően fontossá vált számomra, hogy teljes részletességükben örökítsem meg az eseményeket, s ne kelljen a hasábok száma miatt korlátoznom magamat. Ez a könyv ennek a lelki kényszernek a gyümölcse.

A valóság feltárásában külön gondot okozott, hogy az emberi elme nagy magasságban elképesztően megbízhatatlanná válik. Hogy ne kelljen túlzott mértékben saját észleléseimre hagyatkoznom, több alkalommal is hosszas beszélgetéseket folytattam a történések legtöbb szereplőjével. Amikor csak lehetett, az alaptáborban rögzített rádiós naplóval is pontosítottam a részleteket, hiszen ott nem volt annyira ritka a tiszta tudatállapot. Azok az olvasók, akik ismerik az Outside-ban közzétett cikkemet, eltéréseket vehetnek észre a magazinban, illetve a könyvben közöltek között; ezek a különbségek a magazin megjelenése óta napvilágra került új értesüléseket tükrözik.

Több, általam tisztelt szerző és szerkesztő óva intett a sietségtől; azt javasolták, várjak a könyv megírásával két-három évet, hadd legyen némi távolság köztem és a történtek között, hogy kellő rálátásra tegyek szert. Tanácsuk bölcsnek tűnt, végül mégis figyelmen kívül hagytam – leginkább azért, mert a hegyen történtek emléke szüntelenül mardosott. Úgy gondoltam, ezzel a munkával sikerül kiírnom magamból az Everestet.

Természetesen nem sikerült. Mi több, magam is úgy vélem, hogy amikor a szerző – miként jómagam – a megtisztulás szándékával ragad tollat, nem okvetlenül az olvasók érdekeit szolgálja. Mégis reméltem, hogy lesz valami hozadéka, ha a szerencsétlenséget közvetlenül követő, felkavart és gyötrelmes állapotban öntöm ki a lelkemet. Beszámolómban azt a nyers, könyörtelen őszinteséget akartam érvényesíteni, amely az idő múltán, kínjaim csillapultával óhatatlanul kilúgozódott volna belőle.

Néhányan azok közül, akik a sietős írás veszélyeire figyelmeztettek, már annak idején is igyekeztek lebeszélni róla, hogy az Everestre menjek. Számtalan józan érv szólt a vállalkozás ellen, noha maga a kísérlet, hogy az ember megmássza az Everestet, önmagában is irracionális cselekedet – a vágy diadala az értelem felett. Aki valaha is komolyan fontolóra veszi, szinte törvényszerűen felülemelkedik minden józan okoskodáson.

Az igazat megvallva én is tudtam, milyen esztelenség, mégis belefogtam. Ily módon részesévé váltam számos derék ember halálának, ami miatt alighanem még sokáig fog furdalni a lelkiismeret.

Jon Krakauer

Seattle

1996. november