Clare Connelly

Egynyári megbízás

Dani Collins

Idegen férj, idegen világ

Millie Adams

Rabul ejt a riválisom

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2020, Clare Connelly – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Hired by the Impossible Greek (Harlequin Mills & Boon, Presents)

© 2020, Dani Collins – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Innocent in the Sheikh’s Palace (Harlequin Mills & Boon, Presents)

© 2022, Millie Adams – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: The Billionaire’s Baby Negotiation (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 72. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-139-6

Kép: Shutterstock

Az Arany Júlia a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Clare Connelly

Egynyári megbízás

ELŐHANG

Már negyedszer áll tanúként az apja, Nico mellett, miközben az újabb nőnek esküdött meg, hogy élete végéig szeretni és tisztelni fogja. És biztos nem ez az utolsó alkalom…

Santos végignézett a társaságon. Láthatóan remek hangulatban voltak, tekintettel az egyébként örömteli eseményre. Neki azonban nehezen sikerült lelkesednie apja szenvedélyéért, hogy folyamatosan új nőkkel köt házasságot. Az évek során, beleértve a legújabb menyasszonyát is, már kilencszer tette meg.

„Most más a helyzet, Santos – biztosította Nico, mint mindig. – Ő tényleg az igazi.”

Santos már régen feladta, hogy erről vitatkozzon vele. Csak annyit tehetett, hogy megvédte az Anastakos család vagyonát a válás elkerülhetetlen következményeitől. Túl sokszor látta már, milyen gyorsan válthat át a szerelem csömörbe és gyűlöletbe. Az anyját a következő Mrs. Anastakos miatt dobta ki az apja, amikor ő még csak alig hároméves volt. Utána apja és anyja között ingázott, míg apja kifejezett kérésére bentlakásos iskolába nem küldték.

Megfogadta, hogy soha nem fog megházasodni. És szerelmes se lesz – jelentsen ez bármit. A házasság a bolondoknak és a reménytelen romantikusoknak való, ő pedig aztán sem az egyik, sem a másik kategóriába nem sorolható.

1. FEJEZET

Három hónappal később

– Igen?

Amelia nem hitte volna, hogy egy ilyen egyszerű szóba ennyi gúny és türelmetlenség sűrűsödhet össze. Pislogott, és néhány másodpercig csak bámulta a férfit – Santos Anastakost. Az igazi ok, amiért felkereste csodálatos angol vidéki birtokán, egy pillanatra teljesen feledésbe merült.

A férfi hihetetlenül vonzó volt fekete szmokingjában, és a hatalom és karizma aurája vette körül.

– Mr. Anastakos? – kérdezte megerősítésképpen, bár régóta tudta, kivel van dolga. Látta a fényképét az újságokban, nem sokkal Cameron anyjának halála után. Akkoriban azért került a címlapokra, mert hat évvel előtte házasságon kívüli gyereke született.

– Nos? – A férfi hangja még egy kicsit türelmetlenebb volt.

Enyhe szellő támadt, ami némi enyhülést hozott a fülledt nyári estén. A szél összekócolta a lány hosszú, sötét haját, s egy tincset az arcába fújt, amit öntudatlanul a füle mögé simított.

– Drágám, lassan indulnunk kell, ha időben oda akarunk érni – hallatszott egy női hang a házból.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Nem érek rá egész este – mondta bosszúsan. – Eltévedt? Elromlott az autója?

Szeme mandula alakú volt, sűrű, sötét szempillák keretezték. És csodálatos kék színben ragyogtak, mint egy tiszta hegyi tó, ami sötét arcszíne miatt még feltűnőbb volt.

– Nem – válaszolta Amelia. – Azért jöttem, hogy beszéljek önnel.

Amikor a férfi intenzív tekintete rászegeződött, a szíve vadul dobogott. És a helyzet nem javult, amikor tekintete lefelé vándorolt egyszerű rózsaszín blúzára és krémszínű nadrágjára.

– Találkoztunk már? – kérdezte, és hangjában bizalmatlanság csengett.

– Nem, uram. Még soha.

– Akkor mit tehetek önért?

– Amelia Ashford vagyok…

– Ashford. – A lány szinte látta, ahogy leesik neki. – A híres Miss Ashford?

– Erről nem tudok nyilatkozni. – Mosolygott, bár a gondolat egyáltalán nem tetszett neki. Ez a hírnév volt az oka, hogy nagymamája vezetéknevét használva dolgozott tanárként. A munkája volt az egyetlen, amiért elismerést akart, semmi másért.

– Ön Cameron tanárnője?

Amelia bólintott.

– Igen. És szeretnék beszélni önnel a fiáról.

A férfi megfeszítette a vállát. Úgy tűnt, nem tetszik neki, hogy Cameron apjaként emlegetik.

– Valami baj van?

Amelia összeszorította az ajkát, és igyekezett nem túl ellenségesnek tűnni. Amennyire tudta, ennek a férfinak alig van tapasztalata a gyerekekkel általában, a fiával pedig még kevesebb. Talán nincs tisztában azzal, hogy egy általános iskolai tanár számára nem mindennapi, hogy kora este egy tanuló szüleinek ajtaja előtt álljon.

– Inkább bent folytatnám ezt a beszélgetést. Bemehetek?

A férfi összehúzta a szemöldökét. Biztosan sok embert megfélemlít – azokat, akiknek vele kell dolgozniuk, vagy akik valamilyen módon a jóindulatától függenek. Szerencsére Ameliára egyik sem volt igaz.

– Gyakran megy el hívatlanul a tanítványaihoz?

– Nem, egyáltalán nem. Ez is jelzi, mennyire fontos számomra ez az ügy.

– És mi is pontosan ez az ügy?

– A fia.

Egy pillanatra harag vagy frusztráció villant fel a férfi tekintetében, de a következő pillanatban már eltűnt.

– A dadus már lefektette Cameront. Ha látni akarja…

Ameliának le kellett csuknia a szemét, hogy összeszedje magát. Cynthia McDowell anyagi szempontból talán nem sokat tudott nyújtani a kisfiának, de ezt azzal kompenzálta, hogy szó szerint elhalmozta szeretettel és gondoskodással. Most pedig ennek a férfinak a gondjaira bízták, aki lepasszolta egy dadának, pedig a gyerek anyja még csak két hónapja halt meg. Ez szinte összetörte a szívét.

– Ön az, akivel beszélni akarok, Mr. Anastakos.

– És nem várhat hétfőig?

Amelia röviden elgondolkodott.

– Hétfő jobban megfelelne önnek?

– Nem feltétlenül. – Vállat vont. – Nem tudom, van-e egyáltalán olyan, hogy megfelelő időpont, mivel nem is tudom, mit akar velem megbeszélni.

– Egyszerűen el kell hinnie, hogy ha nem lenne fontos, nem jöttem volna el péntek este ilyen későn Renway Hallba.

– Alapvetően senkiben sem bízom – felelte a férfi, de egyet hátralépett, és barátságos gesztust tett. – De ön felkeltette a kíváncsiságomat. – Az órájára pillantva hozzátette: – Öt perce van.

A lány megharapta a nyelvét, hogy ne tegyen éles megjegyzést. Nem hagyhatja, hogy az érzelmei eltereljék a figyelmét a valódi céljáról.

– Jöjjön. – A férfi megfordult, és elindult a folyosón.

Amikor egy festmény mellett haladtak el, Amelia megállt, hogy megnézze.

– Ez egy Camareli.

– Igen. – Egy pillanatig csend volt. – De nem azért van itt, hogy művészetről beszélgessen velem, ugye, Miss Ashford?

Amelia levette tekintetét a képről, és ránézett. Pulzusa száguldott, és nem értette, miért.

– Nem, Mr. Anastakos.

A férfi újra elindult, és egy dupla ajtón át belépett egy bőrfotelekkel és zongorával berendezett szobába. Itt is híres festők művei lógtak a falakon.

– Maria, Cameron tanára van itt. Pár perc.

Egy piros estélyi ruhás, lélegzetelállító szőke nő egy balerina eleganciájával emelkedett fel a fehér bőrkanapéról, és hidegen végigmérte.

– De akkor elkésünk, drágám – mondta duzzogva.

Santos felhorkant.

– Úgy tűnik, sürgős. Hívd Leót, készít neked egy koktélt.

– Oké. De ha tudtam volna, hogy így fog alakulni az este, nem jöttem volna el – panaszkodott Maria, és újra elfordult.

Amelia csak bámulni tudta. Még soha nem találkozott olyan nővel, aki ennyire megtestesítette volna a hollywoodi díva képét. Minden tökéletes volt rajta.

– Nagyon szép – jegyezte meg Amelia, amikor kiléptek a szobából.

– Igen.

Ismét végigmentek a folyosón, amíg Santos egy másik ajtó előtt megállt. Ez egy modern berendezésű, számítógépekkel felszerelt irodába nyílt. Itt is műalkotások lógtak a falakon, és egy nagy tükör.

A férfi becsukta mögöttük az ajtót, és Amelia kissé összerezzent.

– Nos, Miss Ashford? Teljes figyelmem az öné. Pontosan miről szeretne velem beszélni?

Az íróasztala előtti székek egyikére mutatott. Amelia leült, keresztbe tette a lábát, és összekulcsolta a kezét a térdén. Aztán figyelte, ahogy Santos átmegy a szobán, és skót whiskyt tölt két pohárba. Az egyiket Ameliának adta.

– Köszönöm.

A lány a kezében tartotta, anélkül hogy kortyolt volna belőle. Nem szerette és nem is nagyon bírta az alkoholt. Néha megengedett magának egy korty finom bort egy különleges vacsorához, vagy egy pohár pezsgőt karácsony estéjén, de ennyi volt az egész.

Santos egy hajtásra megitta a whisky felét, és leült vele szemben az íróasztal sarkára. Hosszú lábai olyan közel voltak hozzá, hogy kinyújtott kézzel megérinthette volna őket…

De miért jut ez eszébe? Eddigi tapasztalatai a férfiakkal inkább katasztrofálisak voltak – akkor miért érzi most, hogy egyre forróbb a teste?

Jobb, ha túlesik a dolgon. Megpróbál segíteni Cameronnak, aztán elmegy – és utána soha többé nem kell látnia Santost. Mély levegőt vett, és megszólalni készült, de a férfi megelőzte.

– Hány éves?

– Elnézést?

– Mintha túl fiatal lenne tanárnak.

– Kicsit több mint három éve tanítok az Elesmore-ban – válaszolta Amelia hűvösen.

Nem kell elárulnia, hogy tizenegy évesen szerezte meg a fizikadiplomáját, tizenhárom évesen a másodikat, tizenöt évesen pedig a doktorátust, mielőtt úgy döntött, hogy teljesen más irányba fordul, és tanár lesz. Santosnak nem kell tudnia azt sem, hogy tizenhat évesen pedagógiai diplomát szerzett, majd néhány évig utazgatott, és különböző űrügynökségeknél dolgozott tanácsadóként, majd egy kis iskolában kezdett tanítani azzal a feltétellel, hogy valódi identitását titokban tartják.

Anonimitást és kevesebb nyomást akart. Normális életet, miután egész életében mások parancsait követte.

– Hány éves is pontosan? – Santos újabb kortyot ivott a whiskyből.

– A korom nem fontos – motyogta Amelia. A fenébe, miért ilyen ideges?

– Rendben, akkor beszéljünk fontos dolgokról – válaszolta a férfi, ismét türelmetlenséget mutatva.

– Mr. Larcombe elmondta, hogy el akarja vinni Cameront az Elesmore-ból, és Görögországba költözni vele.

Santos felvonta a szemöldökét.

– És?

– Igaz ez?

– Gondolja, hogy az igazgatója hazudna önnek?

– Őszintén szólva reméltem, hogy csak félreértés.

– Nem az.

Santos kinyújtotta a lábát, és véletlenül megérintette a lány térdét. Ameliát mintha áramütés érte volna. Meglepve pislogott. Egy pillanat múlva újra uralkodott magán, de a férfi észrevette a reakcióját, és valószínűleg most azon töprengett, mi állhat mögötte.

Csodás.

– A tanév végén Cameron elköltözik velem Agriosz Niszire.

– Miért?

– Mert én ott élek. És úgy tűnik, én vagyok az apja.

A lány figyelmen kívül hagyta az utolsó megjegyzést.

– De mi van neki Agriosz Niszin? – kérdezte hevesen.

Egyszerűen nem helyes, hogy Cameront kiszakítsák a megszokott környezetétől. A kisfiú nem érdemli meg ezt a bánásmódot. Amelia jobban tudta, mint bárki más, milyen az, mikor az embert a szülei ide-oda adogatják, mint egy vándorkupát.

– Eltekintve a gyönyörű tengerparttól és attól a lehetőségtől, hogy olyan gyerekkora legyen, amiért sok fiú a fél karját odaadná?

Amelia felhorkant.

– Neki arra van szüksége, hogy itt legyen. Pont most. – Mély levegőt vett, és megpróbálta megnyugtatni száguldó pulzusát. Hiába. – Idén már annyi veszteség érte. Ha elválasztjuk a barátaitól és azoktól az emberektől, akiket megszokott, az csak súlyosbítja a traumát, amit elszenvedett. Tudom, hogy Cynthia és ön nem feltétlenül voltak jó barátok, de ez még nem ok arra, hogy Cameront büntesse ezért. Megérdemli, hogy az legyen, ami neki a legjobb – és ez jelenleg az, hogy itt hagyják Angliában, az Elesmore-ban.

– Semmi köze hozzá, milyen volt a kapcsolatom az anyjával.

Amelia a homlokát ráncolta.

– Igen, de ahhoz, hogy Cameronnal hogy bánik, nagyon is van.

– Ami Cynthiát illeti, a kapcsolatunk sem baráti, se másmilyen nem volt. Alig ismertük egymást.

Amelia pislogott, és a fejét csóválta.

– Akárhogy is, nyilván elég jól ismerték egymást ahhoz, hogy szülők legyenek. És most ön az egyetlen, aki Cameronnak maradt, és ő többet érdemel, mint hogy ide-oda tologassák, mint egy sakkfigurát.

Santos ránézett. Szigorú, éles vonású arc – mintha egy szobrász megpróbált volna hideg gránitból emberi vonásokat faragni, de ehhez csak egy kés állt volna rendelkezésére. Nem voltak lágy ívek, csak kemény sarkok és élek. És most olyan nyilvánvaló ellenszenv tükröződött ezen az arcon, hogy Amelia majdnem megbánta, hogy eljött.

Majdnem, de nem teljesen.

Cameronnak szüksége van valakire, aki kiáll érte. Hatéves, túl kicsi még, hogy igazán értse, mi történik körülötte. De ő érti, s bár nem szokott ilyen dolgokba avatkozni, ezúttal mégis megteszi.

Mert Cameron nagyon különleges fiú. És ő nem hagyja cserben.

2. FEJEZET

– Szóval maga szerint hibát követek el azzal, hogy magammal viszem?

Santos teljes, több mint százkilencven centis magasságában felegyenesedett, és lenézett a karcsú tanárnőre.

Alapvetően nem a nő hibája, hogy olyan dühös. Már hetek óta cipelte magában ezt a haragot – pontosabban attól a pillanattól kezdve, hogy megtudta a teljes igazságot. Hogy a nő, akivel hét évvel ezelőtt két éjszakát töltött, teherbe esett tőle, és erről egy szót sem szólt neki.

Megfosztották az esélyétől, hogy megismerje a fiát, és felkészüljön az apaságra. Aztán Cynthia meghalt, és mindketten, Cameron is és ő is, a mély vízbe kerültek.

– Igen. – A nő kerülte a tekintetét.

– És úgy gondolja, joga van idejönni, és szemrehányást tenni nekem a fiammal kapcsolatos döntéseim miatt?

– Ha nyilvánvalóan ellentétesek a gyerek érdekével? Igen, uram, akkor úgy gondolom.

Santos érezte, hogy arcán megrándul egy izom.

– Ő az én fiam. Azt tehetek, amit akarok.

– Még akkor is, ha ezzel sérülést okoz neki?

– Az anyja halála okozott sérülést neki – válaszolta Santos nyugodtan. – Az anyja döntése, hogy eltitkolja előlem, az okozott sérülést neki – és nekem is. Most csak azt teszem, amit hat évvel ezelőtt is tettem volna, ha Cynthia őszinte velem.

– Az nem érdekel – vágta vissza a tanárnő, és összeszorította az ajkát. – Akárhogy is, tisztában vagyok vele, hogy nem ön az oka Cameron szenvedésének.

– Milyen rendes magától. – Ivott egy kortyot, majd letette a poharat az asztal szélére, keresztbe fonta a karját, és ránézett.

– Még nem – folytatta a nő.

A szürkeség megtestesítője volt. Olyan hihetetlenül angol, mint Cynthia, az akcentusával és hűvös modorával. De Cynthia feltűnően vonzó és nyitott volt, míg Amelia Ashford úgy nézett ki, mintha inkább járna forró parázson, mint hogy még egy percet is az irodájában töltsön vele. Kivéve…

Igen: kivéve azt a pillanatot, amikor a térdük összeért. Akkor összerezzent, és halkan felszisszent. Lehet, hogy nem is olyan jéghideg, mint amilyennek elsőre tűnt?

– Más körülmények közt talán Görögországban nevelte volna fel, de nincs értelme feltételezésekbe bocsátkozni. Cameron angol. Egész életét itt töltötte, és még egyszer sem járt külföldön. Az anyja balesete óta az egész világa felfordult. Nagyon közel állt Cynthiához. – A hangjában most könnyek csengtek, Santos tisztán hallotta. – Talán ha lesz egy kis ideje feldolgozni a sokkot, és jobban megismerni magát… De ez most túl nagy lépés lenne neki. Tényleg úgy gondolom, hogy ezzel csak tovább rontaná a helyzetét. És ez egyszerűen nem fair, Mr. Anastakos.

– Fair? És az fair, hogy elvárják tőlem, hogy helyes döntéseket hozzak egy gyerekről, akinek a létezéséről hat héttel ezelőttig fogalmam se volt?

– Nem – ismerte el halkan Amelia –, semmi sem fair ebben a helyzetben. De ön az egyetlen, aki tehet valamit ellene.

– A fiam egy Anastakos. Mi generációk óta Agriosz Niszin élünk és halunk meg, és vele sem lesz ez másképp.

A nő szemei harciasan villant, ami meglepte Santost.

– Lehet, hogy így van. De én csak egy kis időt kérek öntől. Mi baj lehet abból, ha még egy évig minden marad a régiben? Hagyjuk az iskolában, a gyerekek között, akiket már az óvodából ismer, és a tanárok között, akik szeretik.

Santos áthatóan nézett rá.

– Maga szereti a fiamat?

– Minden tanítványomat szeretem.

– Akkor gyakran csinál ilyet? Elmegy hozzájuk, hogy önzéssel vádolja a szüleiket?

A nő arcán piros foltok jelentek meg, amikor felállt. Nehezen nyelt.

– Sajnálom, ha bármivel megsértettem – mondta büszkén felemelt állal. – De legalább meg kellett próbálnom meggyőzni. Tartozom ennyivel Cameronnak. – Szemtől szembe állt vele, és mivel egy fejjel alacsonyabb volt nála, fel kellett néznie rá. – Ő jobbat érdemel ennél.

Santos ökölbe szorította a kezét. Legszívesebben megragadta volna a vállát, és megrázta volna. Tényleg azt hiszi, hogy az elmúlt másfél hónap nem volt pokol az ő számára is? Hirtelen lett egy gyereke… Megfogadta, hogy ez soha nem fog megtörténni. Volt egy féltestvére, aki továbbvihette a család nevét. De aztán teljesen váratlanul berobbant az életébe Cameron, és minden a feje tetejére állt.

– Mondja csak, Amelia Ashford: mi teszi pont magát szakértővé ezen a területen? Vannak gyerekei?

– Nincsenek.

Tovább akart beszélni, de Santost nem érdekelte. Ujját a nő ajkára tette, hogy elhallgattassa, de abban a pillanatban, amikor megérintette, úgy érezte, mintha lángokban állna. Úgy tűnt, Amelia is hasonlóan volt ezzel, mert a szeme elkerekedett, és halkan felsóhajtott. Lélegzete meleg volt, és Santos egy pillanatra csak arra tudott gondolni, milyen érzés lenne, ha ajkai…

Christos, mi a fene van vele? Ez a nő nem is a zsánere, ráadásul azért kereste fel, hogy kioktassa és sértegesse. De talán pont ez a lényeg. Talán egészen más módon akar válaszolni a kihívásra – azzal, hogy magához vonja és megcsókolja, leuralja, és ezzel megmutatja neki, kivel is van dolga.

– Nincsenek? – Ujját végighúzta az arcán, majd lefelé az állához. Felemelte az állát, kényszerítve, hogy a szemébe nézzen.

A nő nyelt egyet.

– Nincsenek gyerekeim. De ismerem Cameront. – Hangja fátyolos volt.

Santosnak nem volt kedve megvitatni a fia jövőjét ezzel a nővel. Még egy lépést tett felé, amíg meg nem érezte a melle puhaságát.

– Én…

– Igen, Amelia?

Mi a fenét csinál? A tűzzel játszik. Ez a nő a fia tanárnője, és el kell ismerni, az aggodalmai teljesen jogosak. Santos Anastakos talán megérdemli a „playboy milliárdos” címet, de neki is vannak határai. Soha nem kezd alkalmazottal, se férjes nőkkel. Nem akar semmi bonyolultat, főleg nem érzelmeset. Amelia ugyan nem neki dolgozik, de egy viszony vele mégis nagy eséllyel végződne katasztrófával. A fenébe is, a fia tanárnője! Akkor miért érez ilyen heves késztetést, hogy lefeküdjön vele?

Maria pár ajtóval arrébb vár rá. Ha tényleg csak szexet akar, azt könnyebben is megkaphatja. De itt nem a testi vágy kielégítéséről van szó. Van ebben a nőben valami, ami elemi erővel vonzotta. Olyan hevesen kívánta, ahogy már régóta senkit – ha egyáltalán.

Amelia a homlokát ráncolta, zavart arcot vágott. Santos pontosan tudta, mit kell tennie: visszalépni, udvariasan megköszönni, hogy eljött, de egyúttal világossá tenni, hogy nem hagyja, hogy ő mondja meg neki, hogyan nevelje a gyerekét.

De meglepetésére nem akarta, hogy elmenjen. Hirtelen már egyáltalán nem tűnt vonzónak az ötlet, hogy az estét Mariával töltse. Csak arra tudott gondolni, milyen tüzes és harcias ez a nő.

Kicsit lehajolt hozzá, és elgondolkodott, hogyan reagálna, ha most megcsókolná. Illata – édes: méz és málna – az orrába szállt. Amikor felnézett rá, szeme hatalmasnak tűnt. Felemelte a kezét, s a mellkasára tette. Santos arra számított, hogy ellöki magától, de nem ezt tette: ujjai megragadták az inge anyagát, és még közelebb húzta magához. Lélegzete felgyorsult, és Santos érezte, ahogy kis, feszes melle hozzányomódik. Alig tudta megállni, hogy ne nyögjön fel.

Állj! Ez túl gyors!

Másrészt: ő nem az az ember, aki megtagadna magától bármit is. Akkor mire vár még? Rajtjelre? Az már akkor eldördült, amikor kinyitotta az ajtót, és meglátta.

– Nem akarok a fiamról beszélni magával, Amelia.

A nő csak bámult rá.

– Miért?

Santos nem tudott tisztán gondolkodni. Tele volt a feje azzal, hogy megcsókolja. Hogy ujjait a hajába túrja, elmerüljön a melegségében és puhaságában.

És miért ne tenné?

Jogos kérdés. De nem akart válaszolni rá.

Mert ő az egyetlen, akire most gondolni tudok.

Nevetséges.

– Kedvelem Cameront. – A nő hangja ugyanúgy remegett, mint teste. – Azért jöttem ide, mert meg vagyok győződve róla, hogy súlyos hiba lenne most kiszakítani a megszokott környezetéből. És hogy nehezen tudna kiheverni egy ilyen csapást.

Ránézett Santosra, s a levegő szinte szikrázott köztük az elektromos feszültségtől.

– Nem maradhatunk itt.

– Nem lenne végleges. Csak amíg túljut a gyász nehezén.

Valami fájdalmasan összeszorult Santosban. A gyász nehezén. Igen, a fia gyászol, s neki fogalma sincs, hogyan segíthetne neki. Hogyan lehetne jó apa.

– Azt fogom tenni, amit a legjobbnak tartok a számára.

– Akkor Angliában marad?

A nő végignyalt az alsó ajkán. Santos meg akarta csókolni, érezni akarta a szája puhaságát.

Amelia nehéz lélegzetet vett, és Santos nem kételkedett benne, hogy ő is arra gondol, hogy megcsókolja. A feszültség még intenzívebbé vált.

– Szeretné, hogy maradjak, Miss Ashford?

A nő pislogott, és halkan felsóhajtott.

– Nem arról van szó, hogy én mit akarok, és arról sem, hogy szerintem mit kellene tennie.

– Hazug. – Mély, torokhangú nevetést hallatott.

Ez mintha felrázta volna a nőt: kihúzta a vállát, arca kifejezéstelen lett.

– Rendben. Szeretném, ha a fia igényeit a sajátjai elé helyezné. Nem kétlem, hogy önnek jól jön, ha elhagyja Angliát. Az élete nem fog felfordulni attól, hogy visszatér Görögországba. De Cameron élete itt, Angliában van.

Aztán, mintha hangsúlyozni akarná a szavait, elsétált mellette, távolságot teremtve közöttük. Csak a kipirult arcán látszott, hogy valami mást is érez iránta, mint ellenszenvet. Minden más tekintetben hirtelen jéghideg lett.

Elbűvölő.

Santos becsukta a szemét, és küzdött a vágy ellen, amely tűzként lobogott benne. Fogalma sem volt, mi ütött belé. Maria vár rá. Ez a nő a fia tanárnője – és egyáltalán nem a zsánere. Ráadásul azért jött el hozzá, hogy beleszóljon az életébe. Amit ő egyáltalán nem értékel.

Amelia sóhajtva megrázta a fejét.

– Csak azt kérem, képzelje el, hogy érezné magát a helyében. Kérdezze meg magától, mire lenne szüksége.

– Azt akarom tenni, ami neki jó. – Ránézett a nőre, és a tekintete olyan intenzív volt, hogy szinte ragyogott.

– Remélem.

Santos mozdulatlanul állt és várt. Közelebb fog jönni? Azon gondolkodik, milyen érzés lehet, ha megcsókolja?

De aztán pislogott, és mereven elmosolyodott.

– Élvezze a randevút.

Santos félrehajtotta a fejét, mintha bólintana, de valójában csak megpróbálta elrejteni a gondolatait.

Évek óta playboy milliárdosként ismerték, de szigorú becsületkódex szerint élt, amely meghatározta a nőkkel szembeni viselkedését. Ha valamit megtanult az apjától, hát azt, hogy minden nő megérdemli a tiszteletet. Soha nem feküdt le olyan nővel, aki nem pont ugyanazt akarta, mint ő. És soha nem feküdt le egy nővel, miközben egy másik nő várt rá egy másik szobában.

Szégyellnie kellene magát!

– Akkor elmondta, amit akart?

– Igen. És nagyon remélem, hogy megfogadja. – A nő hangja jeges volt, de valami más is csengett benne. Aggodalom: mintha remélné, hogy komolyan veszi a szavait, de nem igazán hisz ebben.

– Ez esetben csak annyit tehetek, hogy jó éjszakát kívánok, Miss Ashford.

A nő elfordult, és az ajtó felé indult. Santos nem tudta, miért kezdett újra beszélni.

– Köszönöm.

Amelia megállt, és félig felé fordult. Felemelte az állát, és kérdőn nézett rá.

– Hogy aggódik Cameronért – magyarázta Santos.

A nő röviden bólintott, majd elment. Az ajtó halk kattanással csukódott be mögötte.

Santos néhány másodpercig csak állt ott, majd lerogyott az íróasztala mögötti székre.

3. FEJEZET

Az ötlet szombat reggel jutott Santos eszébe. Egy Mariával töltött rövid és frusztráló este után – nem volt túl jó társaság, mivel nem tudott kiverni a fejéből egy bizonyos tanárnőt – ébren feküdt az ágyban, és töprengett.

Utálta, ha beleavatkoznak az életébe. Tizenhat éves kora óta a maga lábán állt, és rendkívül sikeresen. De aligha tagadhatta, hogy Amelia érvei helytállóak. Ennek ellenére Angliában maradni szóba se jöhetett. Más utat kellett találnia, hogy élje az életét, és egyúttal segítsen Cameronnak feldolgozni az anyja halálát.

Végül, nem sokkal napkelte előtt megvilágosodott. És egy Cameronnal töltött, nem túl vidám hétvége során egy terv érett meg a fejében.

Nyilvánvalóan segítségre van szüksége a gyerek mellett. És Amelia tudja, hogyan kell bánni Cameronnal. Csak meg kell győznie az ajánlatáról.

Most az iskolánál ült a kocsijában, és a bejárati kaput figyelte. Amikor meglátta Ameliát kijönni, kiszállt, és átkelt az úttesten. Amikor odalépett hozzá, a nő felnézett, és rekedt zihálás tört ki a torkából.

– Miss Ashford.

Amelia arcán halvány pír jelent meg.

– Mr. Anastakos. – Hátrált egy lépést. Bár ránézett, kerülte a tekintetét.

– Beszélnem kell önnel.

– Igen? – Amelia a homlokát ráncolta, és idegesen babrálta a kocsikulcsát. – Miről van szó?

– Cameronról. Van egy perce?

– Én… – Megharapta az alsó ajkát. – Ha szülő-tanár megbeszélésről van szó, javaslom, hogy egyeztessen időpontot a vezetőségnél.

Santos felhúzta a szemöldökét. A nő már bizonyította, mennyire fontos neki Cameron, ezért a kifogása meglehetősen gyenge volt – és ő el is tudta képzelni, miért hozta fel. A vibrálás miatt, mely most is érzékelhető volt köztük.

– Fontos.

Amelia sóhajtott.

– Rendben, beszéljen.

Santos egy padra mutatott, amely egy hatalmas szilfa alatt állt.

– Nem szükséges – válaszolta Amelia. – Nincs sok időm, úgyhogy javaslom, térjen a lényegre. – Ránézett a karórájára, és a homlokát ráncolta.

Santos ösztönösen elgondolkodott, vajon mi lehet a programja. Milyen lehet az élete? Mit csinál, amikor nem tanít?

– Gondolkodtam az aggályain. – Látta, hogy meglepődve pislog. – Nem számított rá, ugye?

– Az igazat megvallva nem.

– Miért?

– Őszinte választ szeretne?

– Természetesen.

Megint az ajkát harapdálta, miközben gondolkodott.

– Nem tűnik olyan embernek, aki csak úgy meggondolja magát.

– Tényleg?

– Ahhoz túlságosan arrogáns.

Santos felhúzta a szemöldökét, és Amelia ijedten a szájára tette a kezét.

– Ó, továbbra is úgy gondolom, hogy az a helyes döntés, ha Cameront magammal viszem Agriosz Niszire – jelentette ki határozottan Santos.

A nő karba fonta a kezét.

– Akkor tényleg nem gondolta meg magát?

– Nem.

– Ó. – Csalódottsága nyilvánvaló volt.

– Nem akarom még nehezebbé tenni az életét, mint amilyen már amúgy is. Természetesen tisztában vagyok azzal, hogy min ment keresztül. Egyetértek önnel, hogy az a sok változás, ami ilyen rövid idő alatt történt, nehezen feldolgozható neki, és én is meg akarom védeni, pontosan úgy, mint ön.

– Tényleg?

– Természetesen. Mit gondol rólam? Hogy szörnyeteg vagyok? Azt hiszi, közömbös nekem a fiam fájdalma?

– Nem, természetesen nem.

– Tényleg nem?

– Tényleg! De Görögországba menni biztos nagyon nehéz lesz neki.

– És ön ezt nem akarja.

– Nem – válaszolta Amelia szelídebben, és mosoly játszott az ajkán. – Én… múltkor már elmagyaráztam… – Mély levegőt vett. – Nagyon kedvelem Cameront. Tisztában vagyok vele, hogy egyiküknek sem könnyű a helyzet, de ön a felnőtt. Az ön feladata, hogy megvédje őt.

– És pontosan ezt is szándékozom tenni. – A tekintetük találkozott, és Santos látta repkedni a szikrákat. – Ami elvezet a valódi témához.

Amelia csendben várt, és nyelvével végigsimította ajkait. Cameron nagyon szerette volna, ha nem teszi.

– Van egy javaslatom önnek.

– Hallgatom.

– Kísérjen el minket.

Amelia pislogott, és megrázta a fejét.

– Tessék?

– Az iskolaév végén Cameront magammal viszem Görögországba. Jöjjön velünk, és segítsen neki beilleszkedni az új életébe. Segítsen neki hozzám szokni.

– Arra kéri, hogy menjek önnel Agriosz Niszire?

– Munkát ajánlok – pontosította Santos. – Hat hétre, amíg Cameron mellett lesz.

Amelia a homlokát ráncolta, és újra megrázta a fejét.

– Van dadája.

– Az anyja halála óta három dadája volt. Igen, jelenleg is van neki, és úgy tűnik, érti a dolgát. Azt hiszem, őt jobban szereti, mint az előző kettőt. De neki ez csak egy munka. Remekül gondoskodik róla, de nem hiszem, hogy személyes kötődést alakított ki vele. Ellentétben önnel.

Amelia végigsimított a haján. A középső ujján olyan gyűrű volt, amilyet az egyetemi diplomaosztón kapnak a végzősök. Santos nem tudta kivenni a gravírozást, és túl gyorsan mozgott ahhoz, hogy megjegyezze a mintát.

– Úgy gondolom, Cameron rendkívüli kisfiú, és amit átélt… – Elhallgatott, és a szeme gyanúsan nedvesnek tűnt. De amikor felé fordult, csak elszántság volt a tekintetében. – Szeretem az összes tanítványomat, Mr. Anastakos. De Cameron nagyon különleges.

Amelia rágni kezdte az ajkát, Santos tisztán láthatta, hogy küzd magával. El akarja fogadni az ajánlatát, de fél. Tőle? Attól, ami köztük történt – vagy inkább majdnem történt?

– Teljesen szabályos állásajánlat – magyarázta a férfi. – Az ügyvédem szerződést készítene, és ön fizetést kapna. – Rövid szünet után hozzátette: – Nem támasztanék önnel szemben semmilyen személyes igényt.

Látta, hogy szavai nem maradtak hatástalanok.

– Nem tudom… Szinte bármit megtennék Cameronért, de…

– De? – kérdezte Santos, bár tudta a választ. Nyilván megijeszti a köztük lévő feszültség. – Hadd legyek teljesen világos: a terveim nem változnak. Akárhogyan is dönt, két hét múlva Cameron velem jön Görögországba. Ha szereti, és segíteni akar neki ebben a nehéz időszakban, akkor fogadja el az ajánlatomat.

Amelia élesen beszívta a levegőt.

– Ez zsarolás. – Aztán ránézett az órájára, és megrázta a fejét. – Most mennem kell.

Santos megragadta a csuklóját.

– Várjon! – A hangja még a saját fülének is szokatlanul mélynek és rekedtnek tűnt. – Még nem adott választ.

– Átgondolhatom?

– Gondolkodnia kell rajta?

A nő elhúzódott tőle, és keresztbe fonta a karját.

– Van néhány feltételem.

– Hallgatom. – Santos leengedte a kezét és hátralépett.

– Az iskolán kívül is vannak kötelezettségeim. Szükségem lenne egy irodára.

Ez felkeltette a férfi kíváncsiságát, de úgy gondolta, jobb, ha nem faggatja. Ha majd a szigeten lesznek, kérdezgetheti, ha még mindig érdeklik a válaszok. Nem ez a megfelelő időpont.

– Az nem probléma.

– Oké. – Amelia megnyalta az ajkát.

– Oké? Akkor beleegyezik?

Amelia a homlokát ráncolta.

– Oké, átgondolom. Küldje el a részleteket, és én majd továbbítom a válaszomat az ügyvédeinek.

4. FEJEZET

Elment az esze. Másképp nem lehet megmagyarázni, hogy elfogadta Snastakos állásajánlatát, és most úton van Görögországba.

Szünidei munkának nevezte magában. Csak így tudta megakadályozni, hogy pánikba essen. Csak egy munka. Ideiglenes feladat, és több, mint az: lehetőség, hogy segítsen Cameronnak leküzdeni élete újabb traumáját.

Tudta, mit jelentenek a változások a gyerekek számára. Hányszor kényszerült költözni és új embereket megismerni! Új tanárok, új osztálytársak. Gyerekkorát végigkísérte a magány és szomorúság. És egyetlen reménye, hogy elnyerje szülei szeretetét, az volt, hogy büszkévé teszi őket.

Jól ismerte a magányt, és utálta, hogy Cameron most hasonlóval küzd. Ott akart lenni neki, ezért vállalta el a munkát. Nem a szinte botrányos összeg miatt, amit Santos fizet érte.

A sziget minden várakozását felülmúlta. Dús zöld, a homok fehérje. Északon volt egy kis falu, és a szigetet körülvevő víz világos akvamarin színű volt. A hatalmas ház közvetlenül a parton állt, homlokzata ragyogó fehér, és színezett ablakokkal, így kívülről nem lehetett belátni. A modern építészet mintapéldája volt, egyenes vonalakkal és tiszta formákkal. Egy nagy úszómedence mellett több teniszpályával és kikötővel is rendelkezett, ahol egy jacht, motorcsónakok és jet-skik álltak.

A helikopter egyre alacsonyabbra ereszkedett, és Amelia Cameronra nézett, aki csendben bámult ki az ablakon. Kezét a térdére tette, és megnyugtatóan megszorította.

– Gyönyörű ez a sziget.

A gyerek felnézett rá, és nem tudta nem észrevenni, hogy a szeme ugyanolyan alakú és színű, mint az apjáé.

– Melegnek tűnik.

– Nem szereted a meleget?

Cameron vállat vont, és újra elfordult.

– Nem igazán.

Amelia mosolyt erőltetett az arcára. Ő sem szerette különösebben a meleget, de most el kell viselniük.

A helikopter a ház tetején szállt le. Röviddel ezután egy férfi és egy nő közeledett, mindketten acélszürke ruhában.

– Miss Ashford – üdvözölte a férfi. Kiabálnia kellett, hogy túlharsogja a rotor zaját.

Megfogta Cameron kezét, és levezette a lépcsőn. A hőség úgy csapott Amelia arcába, mint egy pofon, alig tudott lélegezni.

– Igen?

– A nevem Leo. – Mosolygott. Barátságos mosoly volt, a szeme ragyogott. Nem volt sokkal magasabb nála, de széles vállú. – Én vagyok a felelős a sziget biztonságáért és minden dologért, ami Cameront érinti.

– Dologért?

– Minden biztonsági ügyért, például a napi kirándulások és hasonlók.

Amelia összeszorította az ajkát. Santos vagyonát tekintve valószínűleg érthető, hogy Cameronra is vonatkoznak biztonsági intézkedések, de a kisfiú számára ez még egy változást jelent, amit meg kell emésztenie.

– Gondolom, itt a szigeten nem lesz szükség különleges óvintézkedésekre?

– Nem. Ez a hely olyan, mint egy erőd.

Amelia felhúzta a szemöldökét.

– Egy erőd, ami légi és tengeri úton is megközelíthető?

– Minden szigorúan őrizve van – felelte mosolyogva Leo.

– Én Chloe vagyok. – A nő kezet rázott Ameliával. – Én vezetem a házat.

Amelia bólintott. Nem lepte meg, hogy Santos rezidenciája minden elképzelhető kényelemmel rendelkezik. Nem lepte meg – de nem is tudta elképzelni, hogy ő is így éljen.

Ez az érzés még erősebb lett, amikor végigvezették őket a házon. Tagadhatatlanul gyönyörű volt, a szobák hatalmasak, magas mennyezettel és lenyűgöző műalkotásokkal a ragyogó fehér falakon.

Cameron lakosztálya láttán elszorult a szíve. A berendezésnél láthatóan nem kímélték a költségeket és a fáradságot. A polcokon sorakozó könyvek tökéletesen megfeleltek egy hatéves gyereknek, akárcsak a játékok. Alig lehetett volna nagyobb a különbség Cameron régi életéhez képest. A Cynthiával folytatott rövid beszélgetésekből tudta, hogy egy kis lakásban laktak egy gyorsétterem fölött. Csak egy hálószoba volt: Cameroné, Cynthia az éjszakákat a nappali kanapéján töltötte.

Nehéz volt nem elítélnie Santost azért, hogy fiát és annak anyját ilyen szegényes körülmények között hagyta élni. Lehetséges, hogy tényleg nem tudott Cameron létezéséről?

Mikor a házbemutató véget ért, Talia, a dadus a konyhába vitte a gyereket egy kis harapnivalóra.

Amelia remegett belül, amikor ráeszmélt döntésének következményei. Egy szigeten rekedt egy olyan férfival, mint Santos Anastakos. Legszívesebben könyörgött volna a helikopterpilótának, hogy vigye vissza a szárazföldre. De nem tette meg. Pontosan ott van, ahol lennie kell. Cameronnak szüksége van rá, és ő nem hagyja cserben.

Miután Cameron megette a vacsorát, Amelia nézte, ahogy Taliával úsznak a medencében, majd együtt kártyáztak. Olvasott Cameronnak esti mesét, és ott ült mellette, amíg el nem aludt. Nem kérte rá, de Amelia érezte és megértette a szomorúságát.

Egyedül vacsorázott. Utána még megivott egy csésze teát a teraszon, és nézte, ahogy a nap lenyugszik a horizonton. Bár mindent tudott az univerzum keletkezéséről és a naplemente fizikájáról, minden alkalommal újra és újra elbűvölte és lenyűgözte a látvány.

Amikor az utolsó kortyot is megitta a teájából, már sötét volt. Felállt, bement a konyhába, elmosta a csészét, és öntött magának egy pohár vizet. A könyvét és a poharát egyensúlyozva elhagyta a konyhát. Tekintete önkéntelenül is a csillagokkal borított éjszakai égboltra szegeződött. Nem figyelt, hová lép, és ijedten felkiáltott, amikor nekiment valaminek.

Nem, nem valaminek, hanem valakinek. Santosnak.

A víz kilöttyent a férfi ingére.

– Ó… – Tekintete önkéntelenül is a mellkasára vándorolt, és nem tudta levenni. A nedves anyag alatt világosan kirajzolódtak az izmok kontúrjai. Mint egy görög isten. – Bocsánat.

Felnézett, és a következő pillanatban máris megbánta. Santos szeme szikrákat szórt, összepréselte a száját.

Méltatlankodásból? Türelmetlenségből? Dühből?

Jobb ezt hinni, mint a lehetséges alternatíván gondolkodni.

Keményen nyelt egyet.

– Várjon, mindjárt… – Kezét a mellkasára tette, és megpróbálta letörölni a vizet, de már ez a kis érintés is elég volt ahhoz, hogy pillangók repkedjenek a hasában. – Hozok egy törülközőt – folytatta, elfordult, és a konyhába sietett.

Vállával nekiment a konyhaajtó sarkának, fájdalmasan felszisszent.

Csodálatos. Egyszerűen fantasztikus.

– Szeretne esetleg még valamibe belefutni? – kérdezte a férfi, és Amelia libabőrös lett a hangja mély, érdes színétől.

Már hat hónapos korában elkezdett teljes mondatokat alkotni – ez volt az első jele a magas IQ-jának. De most, ebben a pillanatban nem volt biztos benne, hogy képes-e két szót összerakni.

Merev mosollyal lépett a konyhába. Az egyik fiókban talált egy konyharuhát. Aztán megfordult, hogy odaadja Santosnak… és megdermedt.

Santos éppen kigombolta az ingét. Szent egek!

Hirtelen kiszáradt a szája, csak bámult rá.

– Ó, levetkőzik – mondta nem túl ékesszólóan.

A férfi vigyorgott.

– Leveszem a nedves ingemet. Az nem ugyanaz.

– Tényleg? – Mindenesetre ő úgy érezte. – Épp… az ágyba tartottam. – Alig ejtette ki a szavakat, máris legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Mi történt vele? Ez úgy hangzott, mint egy meghívás! Nagy nehezen köhintett, majd hozzátette: – Olvasni.

– Megvan minden, amire szüksége van?

Amelia felemelte a könyvét.

– Igen.

Santos mosolygott, és ő úgy érezte, mintha ezer hangya mászna a bőrén.

– Úgy értem, a házban. Chloe megmutatta, hol van minden?

Amelia bólintott.

– Igen, megmutatta. – Majd kissé megrázta a fejét. – Bár… az iroda, amit használhatok…

– Szeretné most megnézni?

A lány mély levegőt vett.

– Nem akar előbb… felvenni valamit?

– Szeretné, hogy felvegyek valamit? – kérdezett vissza a férfi, és Amelia érezte, hogy elpirul.

Megrázta a fejét, próbált hűvös és nyugodt maradni. Mintha mindig félmeztelen, lebarnult görög istenekkel lenne körülvéve.

– Mindegy. – Megvonta a vállát. – Merre van?

– Nem szeretné először feltölteni a poharát?

Ismét megrázta a fejét. Ezzel később is foglalkozhat.

Santos hátralépett, és kiengedte a konyhából.

– Milyen volt a repülés?

– Jó. Ez volt az első eset, hogy magánrepülőn utaztam.

– Gondoltam, ez megkönnyíti a dolgokat Cameronnal.

– Jól viselte. – Most, hogy találtak egy ártalmatlan témát, Amelia már sokkal nyugodtabbnak érezte magát. – És a helikopterezés izgalmas volt neki. Hol dolgozik?

– Van itt egy irodám.

– A szigeten?

– Igen. De legtöbbször Athénba utazom, ahol a központunk van.

Amelia a homlokát ráncolta.

– Akkor nem lesz itt gyakran? Úgy értem, hosszú távon, Cameronnal.

Santos megállt.

– Azt kérdezi, hogy szándékomban áll-e elhanyagolni a fiamat?

Amelia érezte, hogy elpirul.

– Én…

– Úgy tűnik, mindenáron a legrosszabbat akarja feltételezni rólam, amikor Cameronról van szó.

– Így lenne?

– Azt hiszi, csak azért költöztem vele ide, hogy minél kevesebbet lássam?

– Ha a mai nap alapján ítélünk…

– Sokat dolgozom. – Mély levegőt vett. – Három hónapig fogalmam sem volt Cameron létezéséről. Meg fogok tenni mindent, ami kell, hogy beilleszkedjen az életembe. De ez időbe telik. Bocsásson meg, Miss Ashford, de még nem tudok mindenre választ.

– Amíg szereti őt, és minden és mindenki másnál előbbre valónak tartja, minden rendben lesz.

A szavak láthatóan megérintették Santost. Hosszú léptekkel és komor arccal ment tovább.

– Ez a rész általában nem hozzáférhető az alkalmazottak számára. Cameron és Talia sem léphetnek be ide. Kényes projektekben dolgozom, és ehhez teljes nyugalomra van szükségem.

Amelia gyomra összeszorult. A férfi témát váltott, de ő nem akarta. Megragadta a karját, és figyelmen kívül hagyta a bizsergést, ami áthatotta.

– Santos?

A férfi megállt és felé fordult, anélkül hogy a szemébe nézett volna.

– Nem ért egyet? – kérdezte Amelia.

Most már a szemébe nézett.

– Melyik témában?

– Ne törje a fejét Cameronon. Legyen türelmes, és mutassa ki neki a szeretetét, akkor ő magától megtalálja az utat önhöz.

Santos arcán megrándult egy izom.

– És ha nem tudom megadni neki ezeket?

– Hogy érti ezt?

Santos türelmetlenül felhúzta a szemöldökét.

– Tényleg azt hiszi, hogy ilyen egyszerű? Csak mert azt mondja, szeressem őt, az máris valósággá válik? Néhány hónapja még nem is tudtam róla.

Amelia a homlokát ráncolta.

– Na és? Ez nem az ő hibája. Maga az apja.

– Bármit is jelentsen ez. – Továbbment, és csak akkor állt meg, amikor egy ajtóhoz ért. – Időnként az asszisztensem is kijön a szigetre, hogy innen dolgozzon. Általában ezt az irodát használja. A távollétében öné lehet.

Amelia belépett az ajtón, körülnézett és bólintott. Két számítógép-monitor állt egymás mellett az L alakú íróasztalon, mögöttük fekete bőr irodai szék, a falakon hosszú könyvespolcok.

– Gondolom, ez elég lesz?

– Igen – felelte Amelia.

– De valami hiányzik?

Tényleg ilyen könnyű átlátni rajta?

– Nem, így is jó lesz.

– Maga könnyebben olvasható, mint egy nyitott könyv. Mire van szüksége?

Amelia az alsó ajkát harapdálta.

– Egy fehér táblára.

Santos bólintott.

– Természetesen. Gondolom, tanárként hozzászokott, hogy állva írjon. Megkérem Leót, hogy szerezzen egyet.

– Nem akarok neki gondot okozni.

– Nem probléma.

– Hát, önnek biztos nem – válaszolta a lány, és mindkettőjüket meglepte tréfás hangnemével.

Mosoly játszott a férfi ajkán, de a következő pillanatban eltűnt. Egy pillanatig csak nézte a lányt, és úgy tűnt, gondosan megválogatja a szavait.

– Mi van, ha nem tudok szeretni?

Amelia felvonta a szemöldökét.

– Ezt komolyan kérdezi?

A férfi röviden bólintott.

– Nai.

– Ó, Santos, meg fogja szeretni. Nemcsak azért, mert a fia, hanem mert csodálatos kisfiú. Nyissa meg neki a szívét, és anélkül fog megtörténni, hogy észrevenné.

– Maga tényleg naiv.

Amelia pislogott. Amennyire vissza tudott emlékezni, még soha senki sem vonta kétségbe az intelligenciáját.

– Csak feltételezni tudom – folytatta Santos –, hogy a gyerekkora tökéletes volt, de a legtöbb embernél nem ez a helyzet. Nem állok közel az apámhoz. A családomban a szeretet a kivétel, nem a szabály. Hogy várhatja el tőlem, hogy megnyissam neki a szívem? Hogyan pótolhatnám az anyját, akit elvesztett? Én egyszerűen nem vagyok ilyen. Christos, jó okom volt, hogy ne akarjak gyereket nemzeni, Amelia.

A lány ránézett. A gyerekkora egyáltalán nem olyan volt, ahogy Santos gondolja, de a férfinak a saját gyerekkoráról szóló szavai elszomorították.

– De az én fiam, és mindent meg fogok tenni, ami tőlem telik. Csak kérem, ne várjon csodákat az itt töltött idő alatt. Maga Cameron jóllétéért felelős, nem a velem való kapcsolatáért.

5. FEJEZET

Ameliának nyugtalan éjszakája volt. Santos belopózott minden álmába, és az esti szavai furcsa melankóliával töltötték el.

Nem tudta, miért lepődött meg ennyire. Talán azért, mert egyébként mindig olyan magabiztosnak tűnik. Mint egy férfi, aki mindig megkapja, amit akar. Aki könyörtelenül követi a céljait, és nem ismeri azt a szót, hogy nem.

De talán csak azért volt, mert Santos az egyik érzékeny pontjára tapintott. A szülei nem voltak a szerető család mintapéldái. Mégis, mélyen legbelül tudta, hogy a szülők és gyerekek közötti szeretet alapvetően sérthetetlen.

Santos meg fogja ezt érteni. Meg kell értenie.

Kiszállt az ágyból, megállt az ablak előtt, ahonnan fantasztikus kilátás nyílt a tengerre. A hullámok a hűvös reggeli fényben gördültek a partra. Felvett egy egyszerű pamutruhát és papucsot, és elhagyta a szobáját. A ház csendes volt, a lakók még aludtak, ami jól jött neki.

A teraszra nyíló üvegajtón át lement a vízhez. Mióta nem volt alkalma a tengerben fürödni? Évek óta. Valószínűleg azóta nem tette, hogy utoljára Cape Canaveralban járt. Mosolygott, amikor a hínár és a só illata körülvette. A víz melegebb volt, mint várta.

Egy gyors pillantással meggyőződött róla, hogy teljesen egyedül van, aztán felhúzta a szoknyája szélét, a bugyija gumijába tűrte, és még mélyebbre gázolt. Csodálatos érzés volt. Halkan sóhajtozva sétált a vízben a part mentén. A ház melletti strand lapos volt, de körülbelül tíz perc múlva elérte az első dűnéket, amelyek végül dombokká, majd meredek sziklákká alakultak.

Az egyik szikla annyira belenyúlt a vízbe, hogy nem tudott továbbmenni. Majd máskor, gondolta, és visszafordult.

Néhány pillanatig nézte a házat. Gyönyörű. Santos építette? Vagy az apja? És vajon gyakran érzi magát itt egyedül? Vagy tetszik neki ez az élet? És miért érdekli ez őt?

Most egy kávéra van szüksége. Felvette a papucsát a földről, ahová letette. Amikor elérte a teraszt, lerázta a homokot a lábáról, majd körülnézett csapot keresve.

– Itt van.

A hangtól libabőrös lett. Csábítóan és melegen hangzott, s a térde remegni kezdett tőle. Felnézett, és meglátta Santost, aki egy mosdókagylóra mutatott.

– Köszönöm.

A szíve hevesen dobogott, amikor elhaladt mellette, de megpróbálta nem mutatni. Kinyitotta a csapot, megmosta a lábát, majd visszafordult a férfi felé.

– Nem tudtam, hogy rajtam kívül még valaki ébren van. Nem akartam zavarni.

Santos ránézett, és kristálytiszta kék szeme magával ragadta.

– Tényleg?

Amelia az ajkát harapdálta.

– Persze.

A férfi felemelte a kezében tartott csészét.

– Töltsön magának. Most főztem.

Amelia habozott. Tényleg jólesne egy kávé – de együtt inni Santosszal?

Valószínűleg látszott az arcán a bizonytalanság, mert a férfi felhorkant.

– Ez csak kávé.

– Igen, persze. – Mosolyt erőltetett az arcára. – Kávé nélkül csak félig vagyok ember.

Santos bólintott, és bement a házba. Röviddel később visszatért egy másik csészével, és odaadta neki. Amelia ügyelt rá, hogy ne érjen a kezéhez.

Belekortyolt, és eltorzította az arcát.

– Nagyon erős.

– Görög.

– És minden, ami görög, az erős? – Viccnek szánta, de Santos közelsége miatt a hangja rekedt és füstös lett.

Mi történt vele? Már tizenöt éves korában előadásokat tartott elit iskolákban. Miért változtatja ez a férfi a puszta jelenlétével olyanná, aki alig tud összefüggő mondatokat formálni?

– És ellenállhatatlan – válaszolta Santos, és a lánynak el kellett fordítania a tekintetét, hogy ne lássa, milyen hatással vannak rá a szavai és a közelsége.

Eszébe jutott, milyen közel került hozzá aznap este az angol birtokán. És egy része azt kívánta, bárcsak maradt volna, ahelyett hogy elmenekül.

Hogy nézett rá! Mintha meg akarná csókolni…

De szem előtt kell tartania, hogy ő Santos Anastakos, ünnepelt playboy és áhított agglegény. Csak mert ő nem tudja kiverni a fejéből, az még nem jelenti azt, hogy Santos is így érez. Miért is? Ott volt egy gyönyörű nő, aki várt rá.

Vajon együtt töltötték az éjszakát?

Miért görcsöl a gyomra már a gondolattól is? Hát persze hogy együtt töltötték. Hiszen ő Santos Anastakos, az isten szerelmére!

– Ki volt az a nő?

– Melyik nő?

– Maria – válaszolta Amelia, és újra maga előtt látta a lélegzetelállító szépséget a végtelen hosszú lábakkal és selymes hajjal.

– Egy barátnő.

Amelia a tűzzel játszott, mégis képtelen volt abbahagyni.

– Csak egy barátnő?

Santos a homlokát ráncolva közeledett.

– Igen. Néha találkozunk, ha alkalom adódik. Vacsora után a sofőröm visszavitte Londonba.

Már csak a csésze választotta el őket egymástól. Amelia megrázta a fejét. Ennek véget kell vetnie. Ha nem vigyáz, még elvész ebben az őrületben.

– Semmi közöm hozzá – mondta. – Nem kellett volna megkérdeznem.

– De megkérdezte.

A lány bólintott, miközben lázasan kereste a kifogást. De az agya kiürült: fogalma sem volt, mit válaszoljon.

– Aznap este az irodámban… ha nem ment volna el, megcsókoltam volna.

Amelia nehezen nyelt egyet.

– És nem hiszem, hogy csak egy csók lett volna, Miss Ashford.