Lee Child – Andrew Child

A TITOK

Lee Child – Andrew Child

A TITOK

A mű eredeti címe

The Secret

Copyright © Lee Child and Andrew Child 2023

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 963 452 836 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Larrynek, köszönettel

1. fejezet

Keith Bridgeman egyedül volt a szobában, amikor lehunyta a szemét. A reggeli vizit már véget ért. Meghozták az ebédet, megette, az üres tányért elvitték. A folyosón a többi beteghez érkezett látogatók léptei kopogtak, akik a rokonaikat vagy barátaikat keresték. Egy takarítónő felsöpört, felmosott, és elvitte az aznapi szemetet. Aztán végre egy kis nyugalom telepedett a kórteremre.

Bridgeman egy hónapja tartózkodott a kórházban. Ez elég hosszú idő volt ahhoz, hogy hozzászokjon a mindennapok ritmusához és rutinjához. Tudta, hogy most itt a délutáni pihenő ideje. Végre egy kis szünet, amíg nem piszkálják és bökdösik, nem kell felkelnie, járkálnia, nyújtózkodnia. Most legalább három órán át senki nem fogja zavarni, úgyhogy nyugodtan olvashat, tévét nézhet, zenét hallgathat. Kibámulhat az ablakon a tó tükrének kis darabkájára, amely megcsillant a szomszédos két felhőkarcoló közötti résben.

Vagy szundikálhat egyet.

Bridgeman hatvankét éves volt. Nem örvendett túl jó egészségi állapotnak, ez világos volt. Lehetett volna vitatkozni azon, hogy mi okozta az állapota leromlását – a munkája, aminek az egész életét szentelte, a sok stressz, amin keresztülment, vagy a cigaretta meg az alkohol –, de a végeredmény akkor is egyértelmű volt. Olyan súlyos szívrohamon esett át, hogy senki sem hitte volna, hogy életben marad.

Nehéz feladat ilyen rossz esélyekkel szembeszállni. Úgy döntött, szundít egyet.

Mostanában mindig ezt választotta.

Bridgeman egy óra múlva fel is ébredt. Már nem volt egyedül: két másik ember is volt rajta kívül a kórteremben. Két nő, akik talán a húszas éveik végén járhattak. Egyforma magasak voltak, ugyanolyan vékony alkatúak. Egyikük az ágy bal szélén állt, az ajtóhoz közelebbi oldalon, a másik vele szemben, jobb oldalon, az ablak felől. Teljesen mozdulatlanul és némán meredtek a férfira. Sima fekete hajukat szorosan hátrafogva viselték. Az arcuk kifejezéstelen volt, mint egy próbababáé, a bőrük úgy csillogott az éles neonfényben, mintha műanyagból lenne.

A két nő fehér köpenyt viselt, alatta műtősruhát. A köpenyek épp megfelelő hosszúságúak voltak, a szokásos zsebekkel és névtáblával. A műtősruha a megszokott kék árnyalatú. Ám a két nő nem orvos volt, Bridgeman erre mérget vett volna. A hatodik érzéke ezt súgta. Ahogy azt is, hogy nem kellene itt lenniük, és hogy bajt hoznak rá. Szemügyre vette az egyiket, aztán a másikat. A kezük üres volt. A ruhájuk nem dagadt ki sehol. Semmi jele, hogy pisztoly vagy kés lett volna náluk, vagy bármiféle kórházi kellék, amit fegyvernek lehet használni. De Bridgeman továbbra sem könnyebbült meg. Tudta, hogy veszélyben van. Olyan élesen megérezte, ahogy egy gazella, ha megtámadja két oroszlán.

Bridgeman a bal lábára pillantott. A hívógomb ott volt, ahol a nővér hagyta, a combja és az ágy oldalrácsa között hevert a takarón. Könnyed, villámgyors mozdulattal odakapott, ám az egyik nő gyorsabb volt. Megragadta a hívógombot, aztán eldobta, az pedig majdnem a földig lógott a zsinórján, Bridgeman semmiképp sem érhette el.

Érezte, ahogy a szíve megremeg a mellkasában. Valamiféle elektronikus sípolást hallott. Az ágy fejrésze melletti állványon lévő berendezésből jött. A kis monitor felső részének közepén egy szám állt, alatta pedig két cikcakkos vonal kúszott végig. A felső a pulzusát jelezte. A hullámvonal élesen kiugrott. A csúcspontok egyre közelebb kerültek, mintha üldöznék egymást. A szám, amely a pulzusszámát mérte, gyorsan emelkedett. A pittyegés hangosabb lett, és egyre szaporább, majd folyamatos sípolásra váltott. A makacs hangot már nem lehetett figyelmen kívül hagyni. A szám nem emelkedett tovább, de villózni kezdett. Aztán egyre csak csökkent, és meg sem állt, amíg el nem érte a nullát. A hullámvonalak ellaposodtak. Előbb a monitor bal oldalán, majd végig, míg mindkettő teljesen egyenes nem lett. A monitor mozdulatlanná és élettelenné vált, csak a kétségbeesett elektronikus sípolás hallatszott.

Hirtelen szívleállás.

Ám mindez csak egy pillanatig tartott.

A másik nő megragadta Bridgeman jobb csuklóját, amikor a riasztójelzés sivítani kezdett. Lekapta a mutatóujjáról a négyszögletes, kék csipeszt, és odaerősítette a saját ujjára. A monitor kettőt villant, aztán a sípolás elhallgatott. A pulzusszám emelkedni kezdett. A két vonal balról jobbra hullámzott. Egyik érték sem volt pontosan ugyanaz, mint korábban Bridgemané. A nő fiatalabb volt. Fittebb és egészségesebb. Nyugodtabb. De az értékek elég közel álltak a korábbiakhoz. Nem voltak túl magasak, de nem is túl alacsonyak. Semmi olyan, ami újabb riasztást eredményezne.

Bridgeman mindkét kezével a mellkasát markolászta. Verejték ütközött ki a homlokán és a fejbőrén. Mindenhol nyirkosnak érezte a bőrét. Csak nagy erőfeszítés árán bírt lélegezni.

A nő, aki az ujjára tette a csipeszt, leült az ablak melletti székre, amely a látogatóknak volt odakészítve. A másik nő, aki az ágy bal oldalán állt, várt néhány pillanatig, aztán Bridgemanre nézett, és megszólalt:

– Elnézést kérünk. Nem akartuk megijeszteni. Nem akarjuk bántani. Csak beszélni szeretnénk magával.

Bridgeman hallgatott. A nő folytatta:

– Két kérdésünk lenne, ez minden. Ha őszintén válaszol rájuk, soha többé nem fog látni minket. Megígérem.

A férfi nem felelt semmit.

A nő észrevette, hogy Bridgeman vet egy pillantást az ajtó felé. Megrázta a fejét:

– Ha abban reménykedik, hogy jön a felmentő sereg, hát nincs ilyen szerencséje. Ezek a csipeszek folyton lecsúsznak a betegek ujjáról, aztán egyszerűen csak visszacsíptetik őket. Ha valaki hallotta is a nővérszobában a riasztást, azt fogja gondolni, hogy pusztán ennyi történt. Tehát akkor jöhet az első kérdés?

Bridgeman szája kiszáradt. Amennyire tudta, benedvesítette az ajkát, aztán vett egy mély lélegzetet. De nem azért, hogy válaszoljon a kérdésekre, hanem hogy segítséget hívjon, a régi, jól bevált módon.

A nő azonban rögtön látta, mire készül. Az ajka elé emelte a mutatóujját, és elővett valamit a köpenye zsebéből. Egy fényképet. Odanyújtotta Bridgemannek. Egy kesztyűs kéz látszott rajta, amely a Tribune egy példányát tartotta egy ablak előtt. Bridgeman el tudta olvasni az újságon a dátumot. 1992. április 7. Az aznapi szám. Aztán meglátott két embert valami üvegen keresztül. Egy nő meg egy gyerek. Egy kislány. Habár háttal voltak a fényképezőgép lencséjének, Bridgemannek nem volt semmi kétsége, hogy kik azok, vagy hogy hol vannak. A lánya és az unokája, az otthonukban, amit ő vásárolt nekik Evanstonben, miután a felesége meghalt.

A nő megfogta Bridgeman csuklóját, és kitapintotta a pulzusát. Szapora volt, mégis nehezen kitapintható.

– Ugyan már. Nyugodjon meg! – mondta. – Gondoljon a családjára! Nem akarunk ártani nekik. És magának sem. Csak szeretnénk, ha megértené, mennyire komoly a helyzet. Minél hamarabb válaszol nekünk, annál előbb szabadul meg tőlünk. Akkor készen áll?

Bridgeman bólintott, és visszahanyatlott a párnára.

– Az első kérdés. Holnapután találkozója lesz egy újságírónővel. Hol vannak az információk, amiket át akar adni neki?

– Honnan tudják, hogy...

– Ne pocsékolja az időt! Válaszoljon a kérdésre!

– Rendben. Nincs semmiféle információ. Csak elcsevegünk.

– Egyetlen hiteles újságíró sem fog hinni egy informátornak, ha nincs sziklaszilárd bizonyítéka. Hol rejtegeti?

– Informátor? Egyáltalán nem erről van szó. Az újságírónő egy kis hetilapnál dolgozik, az ohiói Akronben. Ott születtem. A sztori a szívrohamomról fog szólni. A felgyógyulásomról. Az orvosok szerint ez egy csoda. Az emberek a szülővárosomban szívesen olvasnának erről. Azt mondják, inspirálok másokat.

– Szívroham? Ezt akarja beadni nekünk? Amikor egy sokkal nagyobb sztori van a kezében?

– Milyen nagyobb sztori?

A nő közelebb hajolt.

– Keith, tudjuk, hogy mit művelt a társaival együtt. Huszonhárom évvel ezelőtt, 1969 decemberében.

– Hatvankilenc decemberében? Honnan tudják...? Kik maguk?

– Erre majd még visszatérünk. Egyelőre azt szeretném, ha elmondaná, hogy milyen információkat tervez átadni ennek az akroni riporternek.

– Nincs semmiféle információ. A felépülésemről fogok mesélni neki. Ez minden. Soha nem fogok hatvankilenc decemberéről beszélni, arról, hogy miért voltunk ott, és mit csináltunk. Arról, ami történt. Senkinek. Esküszöm, hogy nem fogok beszélni, és megtartom a szavamat. Még a feleségem sem tudta.

– Szóval nincsenek dokumentumok vagy jegyzetek elrejtve itt, ebben a kórteremben?

– Persze hogy nincsenek.

– Akkor ugye nem bánja, ha kicsit körülnézünk?

A nő meg sem várta a választ. Az ágy melletti szekrénynél kezdte. Kinyitotta az ajtaját, és kutatni kezdett Bridgeman tartalék pizsamája, könyvei és magazinjai között. Aztán áttért az ajtó közelében, a földön álló bőrtáskára. Ruhák voltak benne, semmi más. Aztán megnézte a fürdőszobát. Ott sem talált semmi érdekeset. Megállt a szoba közepén, és csípőre tette a kezét.

– Akkor csak egy hely maradt, ahol még megnézhetjük. Az ágy.

Bridgeman nem mozdult.

– Tegye meg a lányáért! És az unokájáért. Gyerünk! Gyors leszek.

Bridgeman érezte, hogy a pulzusa ismét felgyorsul. Egy pillanatra lehunyta a szemét. Vett egy nagy levegőt. Rákényszerítette magát, hogy ellazuljon. Aztán felhajtotta a takarót, oldalra csúsztatta a lábait a matracon, és talpra kecmergett. Ránézett a széket elfoglaló nőre.

– Azért leülhetek? Idősebb vagyok maguknál, fél lábbal a sírban.

A nő felemelte az ujját, amire a csipeszt erősítette.

– Sajnálom. Túl rövid a zsinórja, nem mozdulhatok. Ha ülni akar, menjen oda az ablakpárkányhoz!

Bridgeman megfordult, és az ablakpárkányra nézett. Fontolgatta, hogy leül rá. De épp elég volt, hogy az egyik nő parancsolgatott neki, nem akart a másiknak is engedelmeskedni, úgyhogy inkább csak nekitámaszkodott a párkánynak. Figyelte, ahogy a másik nő átkutatja az ágyat. Megint nem talált semmit.

– Most már hisznek nekem? – kérdezte Bridgeman.

A nő elővett a zsebéből egy darab papírt, és átnyújtotta. Egy névsor állt rajta. Hat név, kézzel felfirkantva, reszketeg, cirkalmas betűkkel. Bridgeman neve is szerepelt a listán. A többi öt is mind ismerős volt. Varinder Singh. Geoffrey Brown. Michael Rymer. Charlie Adam. Neville Pritchard. Az utolsó név alatt egy kérdőjel.

– Egy név hiányzik – mondta a nő. – Ki az?

Bridgeman szíve már nem kalapált. Most úgy érezte, mintha összesűrűsödött volna a vére. Mintha a szívének nem lenne ereje, hogy az artériákba pumpálja a vért. Nem válaszolhatott. Azzal megszegné az esküjét. Szavát adta, hogy soha nem fog feltárni egyetlen részletet sem. Mind megesküdtek huszonhárom évvel ezelőtt, amikor világossá vált, hogy mit tettek. És a hiányzó név volt a csoportban a leggyengébb láncszem. Mindenkinek jobb lesz, ha lemarad a listáról.

A nő átadott Bridgemannek egy újabb fotót. Ez is a lányáról és az unokájáról készült, most az utcán sétáltak, egy zebra közepén. Egy autó szélvédőjén keresztül fényképezték le őket.

Bridgemannek minden energiáját arra kellett fordítania, hogy lélegezni tudjon. A nő csak egy nevet akar. Mi baj lehet abból, ha elmondja? Tisztában volt vele, hogy elég sok.

– Egy bónusz kérdés – folytatta a nő. – Vajon mi fog történni holnap? Vagy holnapután? A sofőr vajon részeg lesz? Vagy nem fognak működni a fékek?

– Buck – szólalt meg Bridgeman. – A hiányzó név Owen Buck.

A nő megrázta a fejét.

– Buck halott. Egy hónappal ezelőtt hunyt el, rákban. Közvetlenül azután, hogy megírta ezt a listát. Úgyhogy nem az ő nevére vagyok kíváncsi. Azt mondta, van egy nyolcadik név is, ám nem tudja, kicsoda. De biztos volt benne, hogy valaki a többiek közül tudni fogja.

Bridgeman nem felelt semmit. Küszködött, hogy feldolgozza az információt, amit megtudott. Buckon nyilván erőt vett a lelkiismerete. Mindig is hangoztatta, hogy csinálni fog valami ostobaságot. De ez még nem magyarázta meg, hogy miért mondta a nőnek azt, hogy van még egy név. Talán már nem volt az eszénél. Lehet, hogy a rákgyógyszerek, amiket kapott, tönkretették az agyát.

A nő megszólalt:

– Mit gondol, megeshet, hogy a sofőr legközelebb szórakozott lesz? Vagy elalszik a volánnál?

– Lehet, hogy van még egy név. – Bridgeman lehunyta a szemét. – Talán valaki tudja. Valaki a többiek közül. De én nem tudom. Szerintem nincs is több.

– Talán megmarad annyi az unokája testéből, amennyit el lehet temetni – folytatta a nő. – De az is lehet, hogy nem.

Bridgeman levegő után kapkodott.

– Ne! Kérem! Nem tudom. Esküszöm! Megadtam Buck nevét. Nem tudtam, hogy meghalt. Én beteg voltam, itt vagyok jó ideje. Nekem senki nem mondta. Ha tudnék más nevet, azt is megmondanám. De nem tudok, így nem mondhatom meg.

– De igen, tud. Nem kell kimondania, megteheti azt, amit Owen Buck. Elég, ha leírja. Ő hat nevet adott meg. Magának csak egyet kell.

A nő elővett egy tollat a köpenye zsebéből, és odanyújtotta. Bridgeman egy pillanatig rámeredt. Aztán elvette, és odaírta a lista élére, hogy „Owen Buck”.

– Ez az egyetlen név, amit tudok. Esküszöm.

– Látott már gyerekkoporsót, Keith? Mert ha még nem, azt hiszem, semmi nem tudja felkészíteni arra, hogy milyen kicsinek fog látszani. Főleg egy felnőtt méretű mellett, amiben a lánya fog feküdni.

Bridgeman térde remegni kezdett. Úgy tűnt, mintha össze akarna csuklani.

A nő hangja meglágyult.

– Ugyan már! Csak egy név. És megment két életet. Mire vár?

Bridgeman válla meggörnyedt.

– Buck tévedett. Nincs több név. Én legalábbis nem tudok róla. Három évig voltam ott. Soha nem hallottam, hogy bárki más csatlakozott volna a csoporthoz.

A nő tíz hosszú másodpercig mereven rámeredt Bridgemanre, aztán megvonta a vállát. Elvette a tollat meg a papírt, és visszadugta a zsebébe.

– Azt hiszem, akkor végeztünk is. – Kinyújtotta a kezét, és megérintette Bridgeman homlokát. – Várjunk csak egy kicsit! Rémesen érezheti magát. Hadd nyissam ki az ablakot! A friss levegő majd rendbe hozza. Nem akarnám ilyen állapotban itt hagyni.

– Nem tudja. Ebben a kórházban nem lehet kinyitni az ablakokat.

– Ezt ki lehet. – A nő Bridgeman mellett elhajolva lenyomta a kilincset, és az ablak széles ívben kitárult. Aztán benyúlt a műtősruha gallérja alá, és áthúzott a fején egy vékony láncot, amelyről az ablak kulcsa lógott. – Tessék! – Beledugta a láncot a kulccsal Bridgeman pizsamájának mellzsebébe. – Ajándék. Hogy legyen valami, ami emlékezteti ránk, mert minket nem lát többet, ahogy ígértem. Csak még egy utolsó dolog, mielőtt elmennénk. Kérdezte, hogy kik vagyunk. – A nő egy kicsit kihúzta magát. – Engem Roberta Sansonnak hívnak.

A másik nő, akinek az ujján volt a csipesz, felállt a székről.

– Én a húga vagyok, Veronica Sanson. Morgan Sanson az apánk volt. Ezt fontos tudnia.

Morgan Sanson. A név távoli visszhangot keltett a múltból. Nem kellemes visszhangot. Négy szótag, amiről Bridgeman azt remélte, hogy soha többé nem fogja hallani. Beletelt a másodperc egy töredékébe, míg felfogta a jelentőségét, aztán felegyenesedett, és ellökte magát a faltól. Megpróbálta kikerülni Roberta Sansont, de esélye sem volt. Túl törékeny volt, a hely meg túlságosan szűk. A két nővér pedig túlságosan is erőteljes motivációval rendelkezett. Roberta oldalra lépett, és elállta a férfi útját. Aztán két kézzel megragadta a vállát, és visszatolta, amíg az ablakpárkányhoz nem nyomódott. A nő ellenőrizte, hogy egy vonalban van-e a nyitott ablakkal. Veronica lehajolt, és megragadta a lábát, épp a bokája fölött. Felemelte, Roberta pedig meglökte a férfit. Bridgeman kapálózott és vergődött. Roberta és Veronica még egyet taszított rajta. Aztán még kettőt, hogy biztosra menjenek. Végül pedig hagyták, hogy a többit elvégezze a gravitáció.

2. fejezet

Jack Reacher még soha nem járt az illinois-i Rock Islandben található fegyverraktárban, de most két héten belül ő volt a második katonai rendőr, aki megfordult itt. Az első látogatás azért történt, mert érkezett egy bejelentés, miszerint M16-os gépkarabélyok tűntek el, amiről aztán kiderült, hogy téves riasztás volt. Reacher utolsóként csatlakozott az egységéhez, azt követően, hogy lefokozták őrnagyból századossá, így aztán őt bízták meg ezzel a nem túl érdekes üggyel: egy leltárcsalással.

Az őrmester, aki a bejelentést tette, a főbejáratnál várta Reachert. Úgy tíz évvel lehetett idősebb nála. Nagyjából egyforma volt a magasságuk, százkilencvenöt centi körüli, de Reacher testesebb és szélesebb vállú volt, míg az idősebbik férfi vékony és nyúzott. Sápadt bőre volt, és keskeny, finom vonású arca. Nem nyomhatott többet nyolcvan kilónál, vagyis majdnem harminc kilóval kevesebb volt, mint Reacher. Az egyenruha kissé lógott a vállán. Reacher aggasztónak találta az egészségi állapotát.

Miután túlestek a szokásos udvariaskodáson, az őrmester az „E” jelzésű lőtérhez vezette Reachert, amely a támaszpont nyugati szélének közelében feküdt. Bezárta maguk után a súlyos acélajtót, és továbbhaladtak a lőállásokhoz, ahol a hátsó falra merőlegesen állt egy pad. Hat darab M16-os feküdt rajta szép sorban, a csövük elfordítva, a markolat jobbra. A fegyverek nem voltak újak. Elég sokat szolgálhattak már terepen, ez első ránézésre is látszott, de szépen karbantartották őket. Frissen voltak tisztítva, nem hanyagolták el a gondozásukat, és nem voltak rajtuk rögtön szemet szúró károsodások. Semmi látható jele annak, hogy bármi gond lenne velük.

Reacher felvette balról a másodikat. Ellenőrizte, hogy üres-e a tár, megvizsgálta, hogy nincs-e semmi hibája, aztán a helyére csúsztatta. Odalépett a lőálláshoz. Egyes lövésre állította a gépfegyvert. Vett egy nagy levegőt, és bent tartotta. Megvárta a következő szívverését, majd meghúzta a ravaszt. A lőtér túlsó végében, száz méterre, az ember alakú céltábla sisakján lévő piros csillag szétrobbant. Reacher leeresztette a fegyvert, és az őrmesterre pillantott. A férfi arca nem árult el semmit. Nem tükröződött rajta meglepetés vagy csalódottság. Reacher még ötször lőtt, gyors egymásutánban. Éles dörrenések visszhangoztak a falak között. Elhasznált töltényhüvelyek koppantak a betonpadlón. Egy szép T alak rajzolódott ki a céltábla mellkasán. Tankönyvbe illően pontos találatok. Semmi jele nem volt, hogy bármi gond lenne a fegyverrel. Az őrmester továbbra sem reagált semmit.

Reacher a tárra mutatott.

– Hányas?

– Tizenhatos – felelte az őrmester.

– Vietnámban használták?

– Három alkalommal. Pontosan lő. Ha nincs semmi hibája...

Reacher a legalsó pozícióba állította a tűzváltó kart, automatára. Régi modell volt, még azelőtti, amikor áttértek a rögzített hármas sorozatra. A céltábla közepére célzott, és meghúzta a ravaszt. Szitává kellett volna lőnie a zöld műanyag emberfigura felsőtestét. A tárban maradt tíz golyó egy másodpercen belül szétszaggatta volna. De nem történt semmi, mert a fegyver ravasza nem mozdult. Reacher visszaállította egyes lövésre, és a céltábla arcára célzott. Az orr helyét jelző elnagyolt rajzolatnál csapódott be a golyó. Reacher ismét átállította a fegyvert automatára. Megint nem történt semmi. Ezek után nem maradt semmi kétség: ebben a pozícióban nem működött a fegyver ravasza.

– Mindegyik ilyen? – kérdezte.

Az őrmester bólintott.

– Mind. Egy teljes ládányi.

Reacher odasétált a padhoz, és letette a fegyvert. Kivette a tárat, kiürítette a töltényűrt, kivette a szétszedő csapot, levette az alsó tokot, és megvizsgálta a belső kontúrjait. Aztán az őrmester felé nyújtotta, és azt mondta:

– Az elsütőemelő csapjának a nyílása nem megfelelő méretű. Nem illik bele az emelő. És csak két lyuk van a csapjának. Háromnak kéne lennie.

– Pontosan – bólintott az őrmester.

– Ez nem katonai szabvány. Valaki kicserélte az eredetit a civil változatra. Így csak félautomataként használható.

– Én sem látok más magyarázatot.

– Honnan érkeztek ezek?

Az őrmester megvonta a vállát.

– Valamilyen adminisztrációs hiba lehet. Nyilván megsemmisítésre akarták küldeni, de két láda elkeveredett, és tévedésből ide érkezett a szállítmány.

Reacher a padon heverő fegyverekre pillantott.

– Ezekről úgy gondolták, hogy végleg kiszolgáltak?

Az őrmester ismét vállat vont.

– Azt nem mondanám. Ha engem kérdez, elfogadható állapotban vannak, olyanok, mint amiket általában tartaléknak szoktak tárolni. Amikor felnyitottuk a ládát, semmi feltűnőt nem láttunk rajtuk. Csak akkor derült ki, hogy gond van, amikor valaki jelentette, hogy nem működnek rendesen. Akkor én is szétszedtem egyet, és rögtön láttam, mi a baj. Ahogy most maga.

– Ki dönti el, hogy mely fegyverek kerülnek megsemmisítésre?

– Egy erre a célra kijelölt csapat. Ez egy különleges eljárás, amit egyelőre csak ideiglenesen vezettek be, egy évre, a Sivatagi Vihar hadművelet után. A háború remek lehetőség volt az egységeknek, hogy új felszereléseket szerezzenek be. Azokat az eszközöket, amiket le akartak selejtezni, feleslegnek minősítették, és visszaszállították őket a Perzsa-öbölből, majd ideküldték hozzánk állapotfelmérésre. A mi feladatunk, hogy leteszteljük őket, aztán kategóriákba soroljuk. A zöld azt jelenti, hogy teljes mértékben javítható, meg kell tartani. A sárga azt, hogy részlegesen javítható, eladásra való, vagy kiutalható civil fegyverbiztonsági programoknak. De ez nyilván nem vonatkozik az automata fegyverekre. A piros kategóriába pedig azokat soroljuk, amelyek minden kétséget kizáróan javíthatatlanok és megsemmisítendők.

– És egy piros kategóriába sorolt ládát küldtek ide egy zöld helyett?

– Úgy van.

Reacher egy pillanatig hallgatott. Az őrnagy beszámolója hihetőnek tűnt. Nincs a hadseregnek olyan felszerelése, amivel még ne fordult volna elő, hogy véletlenül rossz helyre küldték. Általában teljesen ártatlan tévedés. Ahogy az őrmester is mondta, adminisztrációs hiba. De Reacher most eltűnődött, hogy nem bújik-e meg a háttérben valami más, ami összefügg a nemrégiben jelentett ellopott M16-osok ügyével. Lehetséges, hogy valaki javíthatatlannak tüntette fel a jó fegyvereket, megtöltötte a ládákat kellő mennyiségű ócskavassal, ami épp kéznél volt, elküldte őket a zúzdába vagy az olvasztókohóba, a jó fegyvereket pedig eladta a feketepiacon. A fegyverek hivatalosan, papíron nem léteznek tovább, így senki nem fogja keresni őket. Nagyon is elképzelhető trükk. Egy kiskapu, amit be kellene zárni. De itt nem ez történhetett. Reacher olvasta a jelentést. Az ellenőrzés bejelentés nélkül érkezett, hajnalok hajnalán, teljes meglepetésként csaptak le. És nagyon alaposak voltak. A támaszponton található összes fegyverrel megrakott ládát felnyitották. Mindegyikben megfelelő számú fegyver volt, még csak egy zsebkés sem hiányzott sehonnan.

Vagy legalábbis teljes zsebkés nem hiányzott.

– Mikor érkeztek ezek a tévesen ideszállított ládák? – kérdezte Reacher.

Az őrmester tekintete a távolba révedt, míg fejben számolgatta a napokat, majd azt felelte:

– Tizenöt nappal ezelőtt. És tudom, mi lesz a következő kérdése. Nem fog tetszeni a válasz.

– Miért, mit fogok kérdezni?

– Hogy vissza tudjuk-e nyomozni, melyik egységnél voltak ezek a fegyverek az Öbölben, mielőtt ideszállították volna.

– Miért lennék erre kíváncsi?

– Hogy kideríthesse, ki lopja el az alsó tokokat. Mert valaki ellopja, nem igaz? És eladja. Hogy aztán a bandák, vagy ki tudja, kik átalakíthassák az AR-15-öseiket automatákra. Az Öböl tökéletes hely arra, hogy kicseréljék az alkatrészeket. Hivatalosan az utolsó gemkapocs is számon van tartva, na de a valóságban? A különböző egységeknél különböző nyilvántartási rendszerek működnek. Néhány helyen már átálltak az elektronikusra, de a legtöbb helyen még mindig papíralapon intézik. A papír pedig elveszhet. Elázik, elszakad. Felcserélik a számokat. Van, akinek olvashatatlan a kézírása. Vagyis röviden: arra is több esélye lenne, hogy bikiniket adjon el egy mormon gyűlésen, mint hogy lenyomozza ezeknek a ládáknak az eredetét.

– Úgy gondolja, nem áll előttem reményteljes pálya a fürdőruha-értékesítés terén?

Az őrmester pislogott.

– Tessék?

– Mindegy. Nem érdekel igazán, kié voltak ezek a fegyverek az Öbölben. Mert nem ott lopták el az alkatrészeket.

Roberta és Veronica Sanson hallotta, mi történik az utcán, miközben kifelé igyekeztek az épületből. Hallották, ahogy felharsannak az első sikolyok, egybevegyülve a közlekedés zajával. Aztán a szívritmusmérő gép az ágy lábánál megint élesen sípolni kezdett. A vonalak ismét horizontálisra váltottak. A monitoron 00-ás jelzés állt. Semmi szívműködés. Csak épp ez alkalommal a gép helyes adatot jelzett. Legalábbis ami Keith Bridgeman szívműködését illeti.

Roberta balra kanyarodott a folyosón, a központi liftek felé. Veronica jobbra indult, a hátsó vészkijáratú lépcsőházhoz. Roberta előbb ért le a földszintre, mint a húga. Átvágott a recepción, elhaladt a büfé és az ajándékbolt előtt, ahol léggömböket és virágokat árultak, majd kisétált a főbejáraton. Egy saroknyit nyugati irányba sietett, aztán belépett egy telefonfülkébe. Felhúzott egy gumikesztyűt, felhívta az American Airlinest, és információt kért az induló járatokról és útvonalakról. Aztán felhívta a Unitedot és a Trans Worldöt is. Mérlegelte a lehetőségeket. Végül egy szemetesbe dobta a gumikesztyűt, és elindult a következő saroknál található parkoló felé.

Az őrmester egy raktárba vezette Reachert, amely egy nagy méretű, zömök épület oldalához csatlakozott, a támaszpont területének közepe táján. Erős szél támadt, miközben a lőtéren tartózkodtak, így meglehetősen nehéz volt kitárni a súlyos fémajtót, és miután Reacher belépett rajta, az őrmesternek küszködnie kellett, hogy be tudja csukni, mert majdnem fellökte a szél. Végül nagy nehezen a helyére tolta az ajtót, és kulcsra zárta. A helyiség négyszögletű volt, ötször öt méteres. Csupasz beton volt a padló és a mennyezet is, amelyet valamiféle rücskös tűzvédő bevonattal ellátott fémgerendák tartottak. Kétoldalt drótketreccel védett neoncsövek húzódtak. Az ajtó mellett telefonkészülék volt a falra szerelve. A falak mentén végig erős acélból készült, szürkére festett polcok sorakoztak. Mindegyikre egy-egy stencilezett felirat volt ráragasztva – „Beérkező”, „Zöld”, „Sárga”, „Piros” –, valamint egy felírótábla lógott lefelé, egy csomó papírral, a jobb felső sarkánál felakasztva. A helyiségnek nem voltak ablakai, a levegőben súlyos olaj- és oldószerszag terjengett.

A polcokon fegyvereket tartalmazó ládák sorakoztak, a felső polcokon rövidebbek, az alsókon hosszabbak. A „Piros” jelzésű polcon tizennégy láda állt. Reacher levett egyet a hosszabbak közül, letette a földre, és felnyitotta. Kivett belőle egy M16-ost. Sokkal rosszabb állapotban volt, mint az, amivel korábban lőtt, ebben teljesen biztos volt. Szétszedte, megnézte az alsó tokot, és megcsóválta a fejét.

– Ez eredeti – állapította meg.

Az őrmester kinyitott egy másik ládát, és megvizsgált egy fegyvert. Ez is meglehetősen ütött-kopott és agyonkaristolt volt.

– Ez ugyanúgy.

Mindegyik ládának egy számot stencileztek az oldalára. Reacher leakasztotta a „Piros” polchoz tartozó felírótáblát, és az utolsó oldalhoz lapozott. A feljegyzés szerint a láda átvételét egy „UE” monogrammal rendelkező személy igazolta. Azt a ládát, amelyiket az őrmester választott ki, „DS” látta el a kézjegyével. Reacher ezeken kívül csak egy monogramot látott még papíron: „LH”. Kiválasztott egy ládát, az ennek megfelelő számmal, ellenőrizte belőle az egyik fegyver alsó tokját, és felmutatta az alkatrészt az őrmesternek.

– Bingó! – mondta az őrmester.

– Ezt egy bizonyos „LH” látta el a kézjegyével. Ki ez az „LH”?

– Hall őrmester. Ő irányítja a fegyverellenőrző csapatot.

– Hall őrmester nő.

– Igen, Lisa Hall őrmester. De honnan...

– „UE” és „DS” férfiak?

– Igen. De...

– Több nő nincs a csapatban?

– Nincs. De még mindig nem...

Reacher felemelte az egyik kezét.

– Tizenöt nappal ezelőtt tévedésből ideérkezett egy „Piros” jelzésű láda. Tizennégy nappal ezelőtt mi kaptunk egy bejelentést, amely szerint M16-osokat loptak el ebből a raktárból. Utánanéztünk. Nem hiányzott semmi.

– Hallottam a váratlan ellenőrzésről. De nem látom, mi az összefüggés.

– A bejelentést névtelenül tették, de női hang volt. Olvastam az aktában.

– Továbbra sem...

– Hall őrmester rájött, hogy hiányzik egy „Piros” láda, egy nappal azután, hogy ő maga kicserélte az alkatrészeket. Tudta, hogy vissza lehet majd vezetni hozzá, ezért tett egy hamis bejelentést egy súlyos ügyről, lopott fegyverekről. A nyomozók rögtön iderohantak, ahogy az őrmester arra számított is. Felnyitották az összes ládát, az övét is. M16-osokat kerestek, mármint teljes fegyvereket. És meg is találták őket, úgyhogy szépen lezárták az ügyet. Semmiféle bűncselekmény nyomát nem fedezték fel. Így aztán, ha a hiányzó alsó tokok előkerülnének, Hall akkor is tiszta. Azt remélte, hogy egy nyomozó ugyanarra a következtetésre jut majd, amire maga. Hogy a megbuherált fegyverek már eleve így érkeztek ide az Öbölből.

– Nem. Én ismerem Lisa Hallt. Soha nem tenne ilyet.

– Azért bizonyosodjunk meg róla! Hol találom ma?

– Nem tudom.

– Akkor derítse ki!

– Igenis. – Az őrmester odacsoszogott a falra erősített telefonhoz. A talpa kis porfelhőket kavart fel. Lassan tárcsázott, beszélt valakivel, aztán azt mondta: – Ma nincs szolgálatban.

– Oké, akkor hol van a szállása? – kérdezte Reacher.

Veronica Sanson a parkolóház negyedik szintjén várta a nővérét, Robertát. Egy kék minifurgon mellett álldogált. Egy hosszú távú parkolóból lopták el a járművet az O’Hare reptéren, amikor két nappal korábban megérkeztek a városba. Roberta odabiccentett üdvözlésül, és kinyitotta a furgon hátsó ajtaját. Váltották egymást, az egyikük őrködött, amíg a másik a hátsó ülések között lekuporodva átöltözött. Ledobták a kórházi ruhát: farmert, edzőcipőt, pólót és dzsekit vettek fel helyette. Mindegyik hétköznapi, jellegtelen darab volt. Miután átöltöztek, megölelték egymást, aztán kiemelték az egyszerű vászon sporttáskájukat a furgon szűkös csomagtartójából, letörölgettek minden ujjlenyomatot a furgon belsejében, és két különböző kijárat felé vették az irányt. Roberta nyugatnak indult. Átfurakodott a bevásárlók és turisták tömegén, elhaladt a széles kirakatok, kávézók és irodák előtt, míg oda nem ért a magasvasút Clark/Lake megállójához. Veronica dél felé haladt, elment egészen a Rooseveltig, ahol az Orange Line metróvonal a felszínen folytatódik.

Reacher rokonszenvesnek találta a Rock Island-i fegyverraktáros őrmestert. Úgy vélte, aránylag intelligens ember. Aránylag érti a dörgést. Aránylag képes előre felmérni, hogy mekkora bajba kerülne, ha Hall őrmester neadjisten értesülne róla, hogy gyanúba keveredett. Ám Reacher mindig óvatos volt. Már nagyon rég megtanulta, hogy veszélyes lehet, ha túlbecsüljük egy ember képességeit. Az egységen belüli lojalitás mélyebb lehet, mint a tisztelet egy idegen iránt. Főleg, ha az az idegen történetesen egy katonai rendőr. Ezért aztán gondoskodott róla, hogy az őrmester tökéletesen tisztában legyen vele, milyen következményekkel járhat, ha netalán kísértést érezne egy figyelmeztető telefonhívásra. Nem hagyott helyet semmi kételynek. Aztán szerzett egy kocsit a támaszpont állományából, és megkereste a címet, ahol Hall lakott.

A folyó mentén, úgy hat és fél kilométerrel keletre a támaszpont főbejáratától egy csoport kisebb ház sorakozott, az őrmester ezek közül az utolsóban lakott. A ház kicsi volt, és takaros. A praktikumra rendezkedett be, gondolta Reacher. A tulajdonosnak nem kellett ügyelnie a külsőségekre. Nem voltak bonyolult teendői az udvar rendben tartásával. Reacher bekopogott, de senki sem nyitott ajtót. Belesett az ablakokon elöl és hátul is, de egy árva lelket sem látott. Csak az egyszerű, olcsó bútorokat, amelyek úgy voltak elrendezve, mintha valaki lemásolta volna egy akciós katalógus képeit. Semmi személyes tárgy. Nem voltak fényképek vagy dísztárgyak. Semmiféle csecsebecse, amikkel az emberek a saját személyiségük bélyegét szokták rányomni egy helyre. Reacher ezt meg tudta érteni. Attól a négy évtől eltekintve, amit egyhuzamban a West Point katonai akadémián töltött, egész életében egyik támaszpontról a másikra hánykolódott. Eltöltött hat hónapot itt, hat hónapot ott, más-más országban, más-más kontinensen. Sohasem tartózkodott annyi ideig egy helyen, hogy otthonosan érezhette volna magát. Már a gyerekkora is így telt, hiszen az apja is tiszt volt a tengerészgyalogságnál. Aztán felnőttként maga is katonatiszt lett. Talán Hall ugyanilyen tapasztalatokat élhetett át. Lehet, hogy már várja, hogy nemsokára áthelyezzék a következő állomáshelyre, és nem akart felesleges erőfeszítéseket pazarolni egy olyan lakásra, amiről tudta, hogy úgyis elhagyja nemsokára. De az is lehet, hogy valami más oka volt arra, hogy készen álljon a sietős távozásra.

Reacher visszasétált a kölcsönvett autóhoz, beszállt, és várt. Egy kicsit sem aggasztotta, hogy meddig kell még ott ücsörögnie. Türelmes ember volt. Nem volt semmi más dolga. És a természetének kétféle létállapot felelt meg leginkább: a hirtelen kirobbanó cselekvő és a szinte katatón állapot. A kettő közötti létezés volt az, amit nehezére esett elviselni. Végigülni az értelmetlen megbeszéléseket, beszámolókat és eligazításokat, amik az ember oly sok idejét kitöltik a hadseregben.