A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Ellroy: Widespread Panic.
First published in the US by Alfred A. Knopf,
a division of Penguin Random House LLC in 2021

Copyright © James Ellroy, 2021

All rights reserved

Hungarian translation © Dési András György, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Fordította Dési András György

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Szerkesztő Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-846-4

ISSN 2559-9550

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Glynn Martinnak
és Lois Nettletonnek (1927–2008)

PÉNZÉRT BÁRMIT
Freddy Otash gyónása,
I. rész

A 2607. cella

A bűnbánat börtöne
A vagány vérontók szárnya
A perverzek purgatóriuma
2020/7/16

Huszonnyolc évet húztam le ebben a kibaszott veremben. Azt mondják, most már megírhatom szörnyű szendvedésemről szóló memoáromat, és az írás majd megszabadít ettől a helytől.

A sok vallásos baromság, amit lenéztem és leköptem, mind igaznak bizonyult. Van mennyország, ahova a jó emberek kerülnek, és van pokol, ahova a perverz áááállatok. És van purgatórium a hozzám hasonlóknak – a gázos gazembereknek, akik felismerték, hogy beteg a világ, meggazdagodtak, és a gonoszságukkal mindent gajra vágtak. Több mint húsz éve izzasztanak a régi bűneim miatt. Ravasz rabtartóim rá akarnak venni valamire: hogy írjam meg utálva irigyelt utamat. Harsogva hirdessem a hihetetlen igazságot. Menjek mennybe, miközben messzehangzó harsonák szólnak.

Itt az idő, bébi: mindent MEGGYÓNOK.

A purgatórium szívás. Az ember abban a testben marad, amit a földön viselt a halálakor. Kaja csak a bakancsos turistáknak járó repülőgépes gyorsmenü. Ital nuku, se szaftos szerelmi ügyek vagy vágyakat hervasztó nőcskék. Ártatlan áldozatok nézegetnek a cellámban. Megszámlálhatatlan mocsokságomra emlékeztetnek, izzó fémrudakkal bökdösnek. Görögös gusztusú gauchók másznak le a mennyből, és szidalmaznak, mert harsányan homokosnak hívtam, és ezzel kiszolgáltattam őket annak a megvetésnek, amit a melegek az ’50-es években megszokhattak. Ez volt a munkám. Helytelenkedő hírességeket meg puccos politikusokat húztam csőbe, és beakasztottam nekik a Bizalmas Magazinban. Eladtam a lelkem annak a szennylapnak. Mindent megbántam, de szívből.

És akkor mi van?

A bocsánatkérés a petyhüdt pöcsű páriák pályája. A vad lelket a gyónás gyógyítja, azzal talán elnyerheti megérdemelt megváltását. Hallgasd hát, kíváncsi világ kínnal telt könyörgésemet:

Mentsetek ki innen, basszátok meg!!!!

Rabtartóim elláttak tollal és papírral. Bálába hordták a Bizalmas bekötött évfolyamait. Szinapszisaimból százezerszám szivárognak a szörnyűséges emlékek. Freddy Otash, 1922–1992. Korrupt zsaru vagyok, magándetektív, fifikás fixer. Zavaros idők és zűrös helyzetek démoni deus ex machinátora. A pokolkutya vagyok, aki sarokba szorította egész Hollywoodot. Az az ember, aki ismeri az összes buja titkot, amire ti, fárasztó földi fickók olyan kíváncsiak vagytok.

A Bizalmas megelőzte a még nem létező netet. A mi piszkos pletykáink visszataszítóan valóságosak voltak. A mai bőpofájú bloggerek és az ő leleplező letyepetyéjük? Csupa ótvaros óvatoskodás. Mi megszívattuk a nagykutyákat. Nagyban nyomtuk, nem volt kímélet. Kilestük és elcsábítottuk Amerikát, aztán rászoktattuk a saját gőzölgő szarára. MI TEREMTETTÜK A MAI MINDENT KITEREGETŐ MÉDIAKULTÚRÁT. Hülye fejjel létrehoztuk hozzá a hírek harsány nyelvét, aztán az anyanyelvünkké tettük.

Így született meg az ócskaság enciklopédiája. A mindent kiteregetők szókincstára. A szénfekete szégyen, a borzongató bűn. Egy alliteráló algoritmus ír és beszél bennem. A nyelv dolga, hogy korbáccsal kommunikáljon, kíméletlenül üssön-vágjon. A nyelv felszabadít, miközben megsebez. Ezt a Bizalmasnál tanultam. A gyónásom szédítő szlengje mindenkit könnyen kettétép. Csak bűn van és vezeklés, seggfejek – nincs semmi más.

A purgatórium a bűnhődés lehetősége. Montgomery Clift tegnap elég keményen megforgatott. A Bizalmas „Langyi liliputinak” és „Kisméretű hercegnőnek” hívta. Monty után JFK következett, akiről kitálaltam, mi mindent szív, és hogyan hívogatja a callgirlöket. Utána Marilyn Monroe-tól kaptam kettőt visszakézből a vezekléshez. Marilyn a szájával dolgozott: sarlatán gyógyszerészeket tett boldoggá, az XXX-részt is beleértve, és ők barbár barbiturátokkal hálálták meg a munkát. Lehet, hogy ezt kár volt kifecsegnem – de az első alkotmány-kiegészítés feljogosított rá!!!

Nincs többé titkom, elborítanak az emlékek. Új életre kaptam, újra energiával vagyok tele. EZENNEL megkezdem mesüge menetelésem, végig az emlékek árnyas útján.

Nate & Al étkezdéje

Beverly Hills
92/8/14

’51-ben a hollywoodi zsaruk erkölcsrendészeti egységénél nyomtam. Híre jött egy kúrlaknak, amit a Villa Elaine lakóparkban rendeztek be. Odarohantam.

Bulizgatunk a bokszomban. A közönségem: négy régi macher a showbizniszből, mind rosszabb kondiban nálam. Járókeretekkel, botokkal, oxigénpalackokkal telt meg a konyha felé vezető folyosó. Fenekedő Freddy O. fogadja híveit.

’92. nyár vége van. Hetven vagyok, és kurrrrrva rossz kondiban. Amióta világ a világ, vedelem a scotchot, és naponta három csomaggal szívok. Tüdőtágulatom és tüszőgyuszim van. Arra hajtok, hogy kihúzzam nyolcvanig. De az még messzebb van, mint a hold.

– Térj a tárgyra, Freddy – vág közbe Sol Sidell. – Elmentél a kúrházba, és aztán?

Szégyentelen Sol. Világéletében kiskorúakra hajtott. A perverz ’60-as években tengerparton játszódó kamaszvígjátékokat gyártott. Egyszer, úgy ’66 körül én húztam ki a szarból. Vakulásig szívott, és két kiskorú dinkát dugott.

– Jó, szóval, odamentem a pecóhoz, és belestem egy oldalsó ablakon. Basszus! Ott van Sam Spiegel, az a csóka, aki az Arábiai Lawrence meg a Híd a Kwai folyón producere volt. Épp fejest ugrik egy százötven kilós cica puncijába. ’51-ben ez zsíros fogásnak számított. Gyorsan megszelídült a pasas, mondtam neki, hogy előkeresheti a tárcáját. Vagy az erkölcsrendészet, vagy havonkénti adományozás a Fred Otash Nyugdíjalapnak.

A haverjaim vihogtak. Én beletemetkeztem a Reuben-szendvicsembe, és éreztem, hogy valami bentről a mellkasomat döfködi. Lenyeltem egy digitáliszt. Láttam, hogy Jules Slotnick nagyot szív az oxigénmaszkból, azután rágyújt egy Camel Lightra. Julie a farmerek küzdelmes életéről szóló durva bukások producere volt. A másik neve Mr. Arccalakasszafelé. Az összes cselédlánya leszopta. Elvette a zöld kártyájukat, hogy így zsarolja ki tőlük a naponta elvégzendő házimunkát.

– Jöhet egy másik, Freddy! – kérlelt Sid Resnick. Sidovics barátom pedig Mr. Hamiskás Holokauszt. Iszlám tévéknek hozott össze olcsó dokufilmeket. Nála jobban nem gerjedt senki a túlsúlyra. Arra izgult, ami igazán daaaagggggi.

Alaposan megerőltettem az agyam maradékát, hogy kicsikarjak belőle valamit. Két öreg homár hapek sétált el a boksz mellett. Máris tudtam, mivel folytassam.

– Még ’56-ban tippet kaptam egy csak férfiakat fogadó pizsipartiról – kezdtem. – Kifizettem az LAPD két kemény zsaruját, hogy velük üssek rajtuk, és vittem magammal a fényképezőgépemet. Azok a kandúrok ötösben hancúroztak. Rock Hudson és Sal Mineo is köztük kujonkodott, meg egy fickó hatalmas ragyákkal. A Bizalmas mindent megírt. A Universal tíz lepedőt fizetett, hogy Rock neve kimaradjon a cikkből.

A boksz falai majd kidőltek a nevetéstől és az újabb nevetéstől. Julie Slotnick levegő után kapkodott. Al Wexler felköhögött egy bégelserclit. Ami kirepült a szájából, és a padlóra esett.

Alkesz Alnak hat pornókönyvesboltja és kilenc orrplasztikaműtője volt. Egyszer átvontatott egy bevándorlókkal teli teherautót Mexikóból, és hatan meghaltak a végére. Elintéztem, hogy a legkisebb súlyú vétségként kezeljék az ügyet. Al sokkkkal lógott nekem.

Kivégeztem a szendvicset. Alkesz Al megfújta a műtrombitát. Én meg előadtam, hogy mi nálam a központi krédó: „Bármire hajlandó vagyok, kivéve a gyilkosságot. Bárkinek dolgozom, kivéve a vörösöket.”

A fiúk tapsoltak és hahotáztak. Belenyilallt valami a szívembe. Lenyeltem még egy digitáliszt, és pár nagy korty scotchcsal öblítettem le.

A sült marha és a savanyú káposzta megzavarta az emésztőrendszerem. Fellázadt a gyomrom, úgy éreztem, a levegőbe emelkedem. Kenyérmorzsát böfögtem föl. A tányéromra köptem.

A boksz az oldalára dőlt. A haverok köddé váltak. Elsötétült előttem a világ. A naptár lapjai visszafelé pörögtek. Évtizedek hátráltak és tűntek el. Talán már meg is haltam. Talán csak álmodom ezt az egész szarságot…

Betörési osztály csapatszoba

LAPD nyomozóhivatal
Városháza
49/2/4

Hát itt vagyok. ’49-ben még pompás a kondim. Ki vagyok gyúrva, főnököm, megesik, hogy három latinát is leápolok egyszerre.

Jóképűnek mondanak, hatalmas a farkam. Kellőképpen kanos vagyok és letagadhatatlanul libanoni. Aki akar, szólíthat tevezsokénak. Tengerészgyalogos voltam. A Parris-szigeten képeztem ki, aztán indítottam Saipanra az újoncokat, úgy bizony. ’45 vége felé léptem be az LAPD-hez. Elég gyorsan besározódtaaaaammm.

Összehoztam egy betörőbandát. Az én járőrútvonalamon dolgoztak. Zacikat zabráltak, kábítószert kínáló gyógyszertárakat rámoltak ki. Én szereztem a melót. A csapat készpénzre és drogra hajtott. Hajnali 2-kor indultak. Én voltam az ő zsarumaharadzsájuk.

Kurva korrupt vagyok, vonz a vagyon. A kíméletlen konc a mindenem. Így születtem, ez a sorsom. Átlagos gyerekkorom volt Massachusetts egyik bugrisburgjában. Anyu meg apu szeretett. Senki se baszott hátsón a hátsó kertben. Elvem, hogy laza vagyok és nyugodt. Vannak dolgok, amikre nem vagyok hajlandó. De ’49. február 4-én szétcseszték az elveimet.

Ellenőriztem magam a bejárat mellett lógó tükörben. Megfésülködtem, nyakkendőt kötöttem. Az egyenruhámat Sy Devore, a szuperszabó szabta rám. A csapatszobában naaaagy volt a ricsaj. A 3. kód okozta: lövöldözés a 9. és a Figueroa sarkán.

Két sebesült. Egy közlekedési zsaru, egy betörő. A zsaru a halálán. A betörőn egy karcolás. Mindkettejüket a Georgia Street-i sürgősségire vitték, épp most.

Lüktetett a csapatszoba dzsesszes ritmusa. A telefonok megállás nélkül csörögtek. Zúdult a zaj. Hallottam, hogy halálról hadoválnak, és terjed a lincshangulat.

Súlyos léptek dobbantak mögöttem. Alkoholszag borzolta az idegeimet.

– Ha már eléggé megcsodáltad magad, van számodra valamim.

Megfordultam. Harry Fremont, a betörésiek bikája. Rossz híre volt. ’43-ban, a jampecöltönyösök lázongása idején agyonvert két pachucót. Egy fiú-lány bár transz kurváit futtatta. Már délben totál be volt nyesve.

– Igen, Harry?

– Tedd magad hasznossá, kölyök. Bevittek a Georgia Streetre egy zsarugyilkost. Horrall rendőrfőnök szerint neked kéne kezdeni vele valamit. Nagy lehetőség, ne cseszd el.

– Mi az, hogy kezdjek vele valamit? Az a zsaru nem halt meg!

Harry vágott egy sokatmondó grimaszt. Kezembe nyomott egy kulcstartót.

– 4-A-32. A szolgálatvezető részén. Nézz be a hátsó ülés alá.

Megértettem. Harry keményen a szemembe nézett. Az volt az arcára írva, hogy véééégre felfogta. Rám kacsintott, aztán ellejtett.

Összeszedtem magam, mozdulatlanul álltam. Magamba szívtam a lincselő tömeg hangulatát. Keresztültörtem a csapatszobán, és úgy mentem le a lépcsőn, mint egy zombi. A garázst vettem célba.

A szolgálatvezető részéhez siettem. Ott állt a 4-A-32-es. A kulcs beleillett a zárba. Sötét volt. Csöpögtek a csövek a plafonon. A vízcseppek száz színben pompáztak, és vad formákat vettek fel.

Indítottam, és kikanyarodtam a Spring Streetre. Lassssan hajtottam. A betörő a lezárt kórteremben kornyad. Átszállítás közben kellett megtennem. Negyvenhárom évvel ezelőtt történt. De most is a szégyen széles vásznán jelenik meg előttem, és surroundban szól. Most is látom a gyalogosokat a járdán.

Ott van. A Georgia Street-i sürgősségi.

A zárt kórtermek az északi oldalán sorakoztak. A becsületesek kórtermei a délin. Egy keskeny folyosó vágta ketté az épületet. Akkor fogtam fel:

Tudják, hogy te megteszed. Tudják, hogy te az a fajta fószer vagy.

Benyúltam a hátsó ülés alá. Kihúztam a Ralph Mitchell Horvath nevére kiállított átszállítási papírokat. Megtaláltam a rövidcsövű .32-est.

Zsebre vágtam a pisztolyt, fogtam az aktákat, és kiszálltam a járgányból. Végigtrappoltam a folyosón, beléptem a lezárt rész ajtaján.

Az ügyeletes asztala mögött zsaru ült. Rábökött egy alakra, akit a vízvezetékhez bilincseltek. Az alak durva anyagból varrt zakót és felvágott szárú khaki nadrágot viselt. A bal keze sínbe téve. Ragyavert, fekélyes képe volt. Így ránézésre drogosnak tűnt. És nagypofájúnak.

Az ügyeletes elhúzta az ujját a torka előtt. Odaadtam neki a papírt, kinyitottam a rohadék bilincsét, aztán visszazártam.

– Bon voyage, szépfiú – szólt utána az ügyeletes.

Kiráncigáltam az ajtón az emberem, és mutattam, hogy merre induljon. Előttem ment. Nem éreztem a lábam. A szívem veszettül vert. Elhagyhattam valahol a végtagjaimat.

Nem láthatnak meg, nincsenek ablakok. A Georgia Streeten épp nem jár senki. Nincsenek tanúk.

Előhúztam a zsebemből a revolvert, és a saját fejem fölé lőttem. A fegyver visszarúgott, és életre keltette a kezem meg a lábam. A pulzusom felszaladt kétszázra.

A rohadék megpördült. Megmozdult a szája. Egy szót mondott, de mintha csak cincogna. Elővettem a szolgálati fegyverem, és szájba lőttem. Szétrobbantak a fogai. Összeesett. A jobb kezébe tettem a másik pisztolyt.

Azt próbálta mondani, hogy „könyörgök”. Rengetegszer újraálmodom. A részletek mindig mások. A „könyörgök” mindig ugyanaz. Élek. Ő nem. Ez a lelketlen lényeg.

A zsaru életben maradt. A golyó átment rajta, nem ért csontot. Egy hét múlva már szolgálatra jelentkezett.

Borzasztó a bosszú. Beteges a bűn, ha visszanézek rá. Repedés a lelkem lakhelyén. Harry Fremont megsúgta mindenkinek. Freddy O. kóser kölyök. C. B. Horrall rendőrfőnök küldött egy üveg Old Crow whiskey-t. Az esküdtszék két hónnappal később kicsinálta. Callgirlök miatt. Kaptunk egy ideiglenes főnököt.

Ralph Mitchell Horvath. 1918–1949. Autótolvaj, utcai rabló, mutogató. Szenvedélyes barbiturát- és muskotályfogyasztó.

Ralphie egy özvegyet és két kissrácot hagyott maga után. Rám tört a bűnbánat, és küldözgetni kezdtem nekik egy kis bánatpénzt. Utalványon. Havonta egyszer. Hamis aláírással. Totál névtelenül. Értitek. Ralphie halott, én meg élek.

Az emlékek árnyas útján. ’49-ben még pompásan vagyok. ’92-ben szügyig lep a szar.

Befészkeltem magam a kuckómba. Szeptember első hétfője: végiglustálkodtam a munka ünnepét. Az emlékek körútján kóboroltam, kíváncsian köröztem, utoljára még látni akartam mindenkit, akit valaha szerettem, aki valaha szívatott, aki miatt valaha szomorkodtam.

Leporoltam a régi albumokat. A fakuló képek beindítottak bennem valamit. Ott vagyok Frankkel, Dinóval és Sammyvel. Eltörtem néhány lábat a kedvükért. Hülyének néztek, lekoptak. Csomó kép az ágyamról a régi helyemen. Leszállópályának hívtam. Akkoriban három pályán játszottam. Stewardesekkel, szépreményű kezdőkkel és sztárokkal is landoltam ugyanott. Liz Taylor meg én jó párszor egy Barb nevű utaskísérővel szálldogáltunk egymás ölébe kapaszkodva. Van pár fotó elveszett szerelmemről, Joi Lansingről. Van pár másik az igazi szerelmemről, Lois Nettletonről. Fiatal voltam, nagy puskával jártam. Ááááááá – az élet kurva, kibaszott, édes titkai!!!!

Ott az értelmező- és szinonimaszótáram. A Bizalmas szörnyeteg szerzői számára szerzett pedagógiai segédeszközök. Alkalmazz alliterációt, és csempéssz csúnya rágalmakat bele. A homoszexuálisok „pösze paráznák”. A leszbikusok „buja bakancsosok”. A részegek „vedletten vedelő vérebek” és „ingerült iszákosok”. Vulgáris verbalisták voltunk. Őőőőőrült populizmus povedált belőlünk. Árrrrrrtalmas áriákat teremtettünk a témáinkból.

A haverok meglátogattak a munka ünnepén. Súlyos burgereket burkoltunk, és becsületesen benyomtunk. Hajnali 2-kor mentek el. Egy férfi ápoló letolta őket a limuzinjukhoz. Járókeretek kopogtak, oxigénpalackok borultak és gurultak. Lesújtó volt, ahogy vonultak, apuci.

Bevackoltam, és megnéztem a Behálózva ismétlését. Jack Webbet sokszor kapták el, amikor részegen vezetett, négyszer fizettem ki a borissza bírót. Megdugtam Jack feleségét, Julie Londont, a magasan szárnyaló énekesnőt. Azt mondta, nálam nincs se nagyobb, se jobb.

Elrágicsáltam egy tucat Famous Amos sütikét. Már láttam ezt a részt. Joe Friday őrmester lecsap a hányadék hippi hajasbabákra. Hiányzott nekem Jack. Sokat röhögtünk. Jó rég feldobta a futócipőt…

Hidrogénbomba robbant a szívemben. Beborított a gombafelhő. Fantomok formálódtak belőle. Johnnie Ray. Monty Clift. Péppé vert politikusok, szétcincált sztárok. Álhírek kínos kaleidoszkópja.

Mind rám vetették magukat. Rákezdtek, hogy j’accuse, j’accuse, j’accuse!!!!! Alig kaptam levegőt. A bal karom szét akart szakadni. A telefonomon volt egy vészhívó gomb, azt nyomkodtam.

Aztán néhány zavaros zaj. A Hírharang szörnyű szalagcímei. A PLETYKAPÁPA, MR. FÉLELEM, A SZÉGYEN SZÓVIVŐJE. Aztán valami nagy reccsenés. Beszakadt az ajtóm. Maszk került a számra.

Halott vagyok. Következik a purgatórium, és ez a gyónás.

Elbaszott járőrutam

L. A. belvárosa
52/10/4

A belvárosi körzet. Az agyatlan napi szolgálat. Freddy fütyül mindenre, de nem tudja, mihez kezdjen magával.

Feloszlattam a csapatomat. A vezérürük rákaptak a herkára. Keményen kétségbeestek, és tudták, hogy előbb-utóbb úgyis besúgja őket valaki. Én eljátszottam a pénzem. Egy ócska zsaru fizujából éltem, dühöngött bennem a depi. ’50-ben William H. Parker lett a főnök. Nagy reformokkal indított, telepakolta téglákkal a testületet, hogy az összes törvényszegést és szabálytalanságot kiszagolja. Akkoriban egy Packard strigómobillal jártam. Kockán nyertem a feka negyedben. Parker parasztjai rögtön befújtak a veszett jefének. Behívatott magához, és menthetetlenül megkínzott. Figyelmeztetett, hogy ne legyek komcsi.

– Magán tartom mind a négy szemem – mondta.

Aznap zuhogott. Durva monszun dühöngött, megtépett a szél, amíg bejártam a szokásos útvonalamat. Megálltam egy szolgálati telefonnál, és felhívtam az őrsöt. Az ügyeletes azt mondta, siessek a South Olive 668.-ba. Az előcsarnokban a Bűnüldözők új epizódját forgatták. Szükségük volt egy kemény fiúra, aki elhajtja az autogramvadászokat.

Elindultam arra. Heves hátszéllel trappoltam át a sáron. Egy kórházépületbe küldtek. Az előcsarnokot fényesre világították. Rögtön egy visszafogott vitába csöppentem.

Reflektorok, kamerák, hosszú rudakról lógó mikrofonok. És valahonnan felhangzik a tessék.

Csakhogy egy karfiolfülű kan szemétkedett egy dögös szőkével. A surmó durva anyagból varrt szegecses nadrágot és ócska zakót viselt. A nőnek olyan teste volt, hogy fú.

A stáb meg a többi színész körülállta őket. Karfiolfül elkapta a csaj karját, és elhelyezett rajta pár véraláfutást. Máris úgy éreztem magam, mint akit szíven szúrtak, vagy felhasították a hasát. A pasas mögé álltam. Meglátta az árnyékomat, és gyorsan megfordult, de én szépen orrba tenyereltem, aztán ballal megküldtem a gigáját. Miközben összerogyott, még a tökeibe tettem a térdem.

A szőke pukedlizett. Megböktem a kalapom karimáját. Karfiolfül az orrát tapogatta, és a mamáját hívta. A szereplők és a stáb megtapsolt.

– A volt férjem – mondta a szőke. – Háromhavi asszonytartással lóg.

Erre fejbe rúgtam a pasast, és kivettem a zsebéből a tárcáját. Ő megint a mamáját hívta, de hiába. A szereplőgárda meg a stáb fütyült és vastapsot adott.

A tárca jó nehéznek tűnt. Kinyitottam a bankjegyes részét, és egy csomó százast találtam benne. Mindet odaadtam a szőkének. Ő a ridiküljébe tette a pénzt, de egy dollárt az exének dobott.

– A régi szép idők emlékére – tette hozzá. – Az ágyban egész jól elboldogult.

Röhögtem. Előkaptam egy névjegyet a zsebemből, és átnyújtottam. A visszafogott szerénység elegáns: csak a nevem van rajta, a telefonszámom és alatta annyi: Mr. Húszcentis.

A pénzköteg mellé pottyantotta a névjegyet. Valaki elkiáltotta magát:

– Te jössz, Joi! A 16-B jelenetet vesszük.

Rám kacsintott, és ment a dolgára. Én hátrabilincseltem Karfiolfül két kezét, és egy utcai fülkéből hívtam az őrsöt. Hülyewoodban voltunk: úgy filmezték le a jelenetet, hogy a kómás ex ott hevert bilincsbe verve a földön.

Kisétáltam, rágyújtottam. Jött egy járőrjárgány, és beszállította a bunkót a Georgia Streetre. Ralph Mitchell Horvath jutott az eszembe. Egy kölyök visszahozta a névjegyemet. Ez volt a hátára írva: „Joi Lansing. 39-25-38. Googie’s ma este 8.30-kor.”

Van egy luxi legénylakásom, közvetlen a Strip közelében. Japcsi zászlókkal és regisztrálatlan Lugerekkel van tele. A tornácon egy periszkóp áll. A szomszéd nők testét tanulmányozom vele.

Szeretek leselkedni. Mint egy vámpír. Tanulmányozom az embereket. Rajongok az eltitkolt szarságaikért.

A hálószobámból giganagy gardrób nyílik. Hatvan Sy Devore öltöny lóg benne. A fiókok majd felrobbannak a sok csipkés fehérneműtől. Szégyentelenül szilaj szeretőim mucho szuvenírt hagynak nekem.

Van Ralph Mitchell Horvathról egy dossziém. Zsaruktól és raboktól gyűjtöttem infót mindenfelé az államban. Ralphie összes titkát ismerem.

Egy mexikói fiúcicust kúrogatott a javítóban. Született két féleszű gyereke. Kurválkodni küldte a feleségét, mert a pókeradósságára kellett a zsé. Receptre kapható nyugtatókat rabolt egy kínai gyógyszerésztől.

Minden mocskot előbányásztam. Így már kicsit meghasonlottam Ralphie-val. Lazítottam a szorításán. Ismerd az ellenségedet. Pelenkás korom óta hiszek ebben az istentelen evangéliumban.

Joi Lansing kedvéért tökéletesre vettem a figurát. Krokodilbőr mokaszin, hónaljtokban pihenő vas. Egy lehelet Lucky Tiger – és csak pár lépés a találkahely.

A Googie’s a Sunset és a Crescent Heights sarkán működő kávékegyhely. Szinte fájt az ottani űrkorszak-stílus. Fluoreszkáló fények, műbőr, króm. Menő méhkas a showbiznisz sápadt hiénáinak, akik úgyis mind pokolra fognak jutni.

Beléptem. Joi Lansing az egyik asztaltól a másikig lebbent. Túl feszes ruhát viselt és egy szerény nercstólát, amin még rajta lógott a zacis címke. Mindenki egy Glendale-ben tartott premier előtti vetítésről beszélt. A Googie’s egyik törzsvendégének Bob Mitchummel volt benne szexjelenete. Bob, az a rosszfiú a nyelvét nyaldosta. Együtt szívtak az RKO stúdió udvarán. A színésznek ’51-es Fordja volt. A csaj abban szopta le.

Jó nagy ricsaj volt. Tudom, sütött rólam, hogy ZSARU. Bevágtam magam egy bokszba, és kigomboltam a zakómat. Elsuhant előttem egy homár, és a vasat nézte. A szomszéd bokszban tyúkpartit tartottak, oda igyekezett. Besöpörtem pár infómorzsát: a Cockpit Lounge pultosa fiúaukciót tartott a rabszolgapiacán. Adlai Stevenson belekeveredett és belepirult. A tyúkok húháztak és hihihiztek.

Joi leült mellém. Ráböktem a zaci címkéjére. Letépte és a hamutartóba dobta.

– Kösz a meghívást – kezdtem.

– Kösz a bosszút – felelte Joi. – Az az ember ’49-ben, Szent Patrick napján eltörte a bal csuklómat.

– Maga még túl fiatal ahhoz, hogy exférje legyen.

– Aha, és már a másodiktól is elhidegültem. Elmennék Renbóba egy gyorsválásra, de nem biztos, hogy szabályos volna. Tijuanában esküdtünk, úgyhogy zavaros az adminisztráció.

– Tudok segíteni valamiben?

– Hát, maga zsaru, nem?

Rágyújtottam, és odanyújtottam neki a csomagot. Megrázta a fejét.

– A férjem feltételesen van szabadlábon, és sokat szív. Felhívhatná a kábítószereseket. Az segítene rajtam egy kicsit.

Megráztam a fejem.

– Adja meg a címét, majd kitalálok valamit.

– Kilenc harmincra idejön. Mióta kirúgtam, a keresztény fiúegylet szállásán lakik, és az itteni szakács átveszi a telefonüzeneteit. Világosító, de nem tagja a szakszervezetnek. Miután találkoztunk, hagytam neki egy levelet, hogy maga a Foxnál producer, és van a számára egy állásajánlata. A parkolóban találkoznak.

Röhögtem.

– Biztos volt benne, hogy vállalom?

Röhögött.

– Ugyan már, Freddy. Ott volt az a szép bunyó ma a belvárosban meg a „Mr. Húszcentis”… Mi az, amire nem hajlandó, ha kilátás van egy kis pénzre vagy puncira?

Egy mexikói pincérfiú sasszézott el mellettünk. Elkaptam a nadrágszíját és megállítottam. Látta a stukkeremet, és kitörte a frász.

Odanyomtam neki egy tízest.

– Menj ki a konyhába, és hozz egy zacskó füvet. Ha nem kapom meg, amit kérek, már a ma éjjeli vonattal mész haza Culiacánba.

Manuel vad sí, sízésbe kezdett, és szedte a lábát. Joi nevetett, és lenyúlt egy cigire. Füstkarikát fújtam. Ő magasabbra fújt egyet. Mindkettő elérte a plafont, és úgy vették fel a gombaformát, mintha Hirosimában hülyülnének.

Visszajött Manuel, és hozta a motát. Mondtam neki, hogy elhúzhat. A tyúkparti új magot talált. Ava Gardner kirúgta Sinatrát. Most egy nagy farkú statisztával kavar, akivel a Monogram Filmsnél ismerkedett meg.

– Mi az igazi neve? – kérdeztem.

– Joyce Wassmansdorff – felelte Joi.

– Jöhetnek a részletek.

– Salt Lake Cityben nevelkedtem. Huszonnégy vagyok. Az MGM iskolájába jártam, és semmire sem mentem vele.

– De most befutóban van?

Joi elnyomta a cigarettáját.

– Hat filmben szerepeltem, amiben nem írták ki a nevem, négyben kiírták. Bemutatásra vár a Bűnüldözők, a Bandaháborítók és egy vígjáték Jane Russell-lel.

– Meséljen valami izgalmasat Russellről.

– Nincs benne semmi érdekes. Feltűnően erényes életet él, a Rams irányítójának a felesége.

Körülnéztem a helyiségben. Időnként rám tör a paranoia. A két kefehajú a büfépultnál? Ők Bill Parker fiai. Láttam őket a központban. Komor képű közkatonák, akik a korrupt zsaruk nyomában koslatnak.

– Ha a társaságomra vágyik, akkor fizetnie kell – folytatta Joi.

Újra körülnéztem a helyiségben. Bekapcsoltam a röntgenszemem. Egy kis rohadék, akit szélhámosságért kaptam el, kiszúrt és lelépett.

– Kilenc harminc van – mondta Joi. – Alacsony fickót keressen, nagy hullámban hátrafésült hajjal.

Kisétáltam a parkolóba. Hátrafésült Frizkó egy ’51-es Mercin trónolt. Közvetlen elé léptem. Felmérte a hónaljtokot, és kibújt belőle egy ó, bazmeg. Világos színű nadrágot viselt. Elindult rajta egy húgycsík, és eljutott a hajtókájáig. Diplomatikusra vettem.

– Ne tiltakozz a válás ellen. Majd én kialkuszom egy korrekt asszonytartást. A csekket egyenest nekem küldöd. Leveszem a részem, a többit továbbadom Miss Lansingnek.

Hátrafésült Frizkó felemelte a kezét. Annyit akart mondani vele, hogy ne üss meg, jóember. Elővettem a füves zacskót, egy mozdulattal elkaptam a bal kezét, keményen megszorítottam, és már meg is volt négy ujj lenyomata.

Szemerkélt az eső. Intettem neki, hogy csaó. Kettes számú férj futva távozott.

– Egy ilyen embert Hollywood is használni tudna.

Megfordultam. Csodás Joi állt mögöttem. Gyorsan felismerte a lehetőségeit.

– Úgy érti, használni tudnám Hollywoodot.

Megcsókolt. Én visszacsókoltam. Hát így kezdődött ez az egész.

Gyorsan felismerem a lehetőségeimet. De ára van, drága. Két nappal később kiraboltam egy bukmékert.

Az arcomra Hitler-álarcot húztam. Üres bevásárlószatyorral érkeztem, négy lepedővel távoztam. A felét Joira költöttem. A maradékot beforgattam az üzletbe. Egy Beverly Hills-i gyógyszerész tömegével adta a tablettát, hogy toljam helyette. Harry Fremont eladott nyolc regisztrálatlan pisztolyt. Joi talált egy orvost, aki illegális abortuszokat vállalt. Megígértem neki, hogy küldök bajba került lányokat. Fegyver, kábszer, rossz orvos. A csajom a kellemesen kurvuló kultúránk közvetítője.

’42-ben jött Hollywoodba. Tizennégy lehetett. Az MGM-nél érettségizett, és Mindenkit ismert. Ostobán olcsó volt, mégis meghökkentően minőségi kapcsolatokkal rendelkezett. Mindent tudott. Babaarcú bédekker lett belőle. Ismerte a pultosokat, a londinereket, a segédpincéreket, a hordárokat, a házhoz rendelhető lányokat, a szereposztó srácokat és a nagymacsekokat. A pornósokat, a piásokat, a perverz pasasokat. A csávában lévő csavargókat. Az volt a terve, hogy zseniális zsarolót farag belőlem. Azzal kente meg Hülyewoodot, amit tőlem kapott. Rengeteg rohadt ravaszdi rohant, hogy rajtam élősködjön. Minden mocskot megszereztünk, ami jól jöhetett egy zsíros zsaroláshoz.

A Los Angeles-i zsaruknál dolgoztam. Szereztem szolgálaton kívüli melót. A Hollywood Ranch Market nevű nagy bolt biztonsági főnöke lettem. Legendásan laza hely volt, és sose zárt be. Zsebtolvajokat és csekkekkel ravaszkodókat kaptam el. Annyit költöttem, amennyim lehetett, sose adtam fel a magas labdát Bill Parker embereinek. A Ciro’sba és a Mocambóba jártam Joijal. Láttam, hogy szemmel tart a Belső Ügyosztály. Testvéremnek tartottam őket. Nem csináltam titkot a zajos éjszakákból, amiket a lovi sikeres napjaiból fizettem.

Fegyvereket árultam. Tablettákat árultam. Illegális abortuszokat szerveztem. Forgattam egy pornót, ami a Mae West áldatlan állatkertje címet kapta. Az LAPD-nél tilos volt házasságon kívüli kapcsolatot fenntartani. Joi meg én az anyja redondói bungalójában bújtunk össze. Azt mondta, már hírem van, és egyre terjed: Freddy O. az a pasas, akit érdemes ismerni.

Jöttek a melók egymás után. Porhanyósra pofoztam egy perverz pondrót, aki Duke Wayne feleségére verte a valamijét. Duke ötszázat fizetett, plusz elmondta, amit tudott a vörös Hollywoodról. Felhívott Dino Martin. Felcsinálta a cselédlányt, aki hármas ikreket várt. Megvesztegettem a határőr havert, és a szomorú szenyoritát szépen hazadeportálták. Dinótól kétezret kaptam meg szédelgő sztárocskák színpompás szennyesének a listáját. Az ágyamon ficánkoltak, és rendszeres utalásért cserében gyűjtötték mások mocskát. Ki kér egy százast meg egy mesés menetet a szénakazalban? Hívja Mr. Húszcentist!

Intéztem egy kaparást Lana Turnernek. Egy Art Pepper nevű altszaxofonnal dugott, mert elbódította a benga bebop. Pofátlan Pepper rá akarta beszélni, hogy tartsa meg a tökmagot, és leleplezéssel fenyegette. Elrejtettem két dagi rakétát a szaxofontokjában, és értesítettem a hatóságot. Kilenc hónap letöltendőt kapott a Wayside Honor Rancho Börtönben.

Joi ismert a Hancock Parkban egy csapat pénzes családanyát. Mind förtelmesen formátlanok voltak, és durván depisek. Bizalmas baszásra volt szükségük. A csaj pénzt látott bennük. A selyemfiú is felkerült a szakmáim listájára. Ettől kezdve kúraszerű kúrást is vállaltam.

A lehetőség a legnagyobb csoda. Gusztustalan gondolat, beleborzong az én beteg lelkem.

Joi szólt, hogy Liberace-nek volna számomra valamije. Az anyja lakásában hevertünk az ágyon. Szikrákat szórt a szeme, úgy nézett rám, ahogy még soha. Dollárjeleket rajzolt a levegőbe.

A pillanat valódi VistaVisionben vibrál, ropogós, szélesvásznú Színes-Szagos-Szuper-Scope-ban száguld elém. Közben ballada búsong és polonéz pattog egy zongorán.