Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A KÉT ÖRDÖG VÁRA

ÉJBEN, VIHARBAN

HOGY LETT EGY DISZNÓBÓL KÉT DISZNÓ

KATÓ

HÁZASSÁGI VISZONTAGSÁGOK EGY HÍRES ÜGYVÉD NAPLÓJÁBÓL

NEMZETES BÖTHÖK URAM SZERENCSÉJE

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Eötvös Károly

A KÉT ÖRDÖG VÁRA
ÉS EGYÉB ELBESZÉLÉSEK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-593-8 EPUB
ISBN 978-963-559-636-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1910

a borító John Chessell Buckler (1793 – 1894)
Hurstmontceaux Castle című alkotása
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A KÉT ÖRDÖG VÁRA

I.
PRIVODA KAPITÁNY

Szegény, istenben boldogult Rákóci fejedelem bizony nem igen jöhetett segítségére híveinek amoda túl szép Erdélyországban. Bizony elég dolgot adott neki a sok német, a sok labanc generális itthon Magyarországon is.

Hiába küldözgette hozzá Torockay István főkapitány uram a sok szép könyörgő levelet, nem lehetett annak kellő foganatja. Hiába adta tudtára Steinville generális sok, nagy, veszedelmes praktikáit; hiába figyelmeztette a kolozsvári prezídium szüntelen való ármánykodásaira; hiába istenkedett kurucoknak fogytán, labancoknak szaporodtán, országnak veszedelmén, igaz ügynek hanyatlásán, - mind hiába volt ez. A fejedelemnek Magyarországon volt dolga.

Egyszer aztán amaz ármányos Steinville generálisnak az jutott eszébe, hogy egy nagy falka rácot, tolvaj, rabló, haramia népet, onnan Alibunár tájékáról behurcolt Erdélybe. Ezt pedig csak azért tette, hogy ez a sereg oda is elmenjen, ahová a vallon katonát el nem viszi lova. Hogy e vakmerő népség keresztülhatoljon erdőn, síkon, hegyen, völgyön s vigyen magával kanócot és rémületet mindenhová. Hogy e martalóchad elárassza Aranyosszéket, Tordavármegyét és a Mezőséget, s mind e nagy vidéken és ennek környékein jobb erkölcsre, istenfélelemre, császár iránti engedelmességre tanítsa a dacoskodó nemesurakat. Hogy e szilaj, fékezhetetlen haramiák átkutassák a barlangokat, megmásszák a bércek sziklagerinceit, behatoljanak a torockói szorosba s Torockay István főkapitány uramat kiszedjék várából, mint ahogy a sasfiakat ki szokás szedni a sziklai fészekből.

Csakhogy a sasfiakat megvédi az anyjuk, de ki védi meg a torockói várat?

Privoda Dragutin volt a rác harámbasa neve. De keresztnevét soha nem használta, talán meg se volt keresztelve átkozott pogánya. De nem is nevezték őt harámbasának, hanem elnevezte őt Steinville generális labanckapitánynak, adott is neki erről nagy levelet cifra írással, császár nevével, császár pecsétjével. Privoda örült a nagy levélnek. Cifra írást, császár nevét nem ismerte, hanem a nagy pecsétet jól ismerte. Olyanforma volt annak a képe, mint a nagy császári ezüst talléroké. Ezekkel a tallérokkal pedig már rég óta jó ismeretségben volt.

Dehogy mert volna e császári levél ellenében tiszteletlenséget tanúsítani a kolozsvári prezídium. Sőt inkább amint a generális tudtára adta a nagy eseményt, sietett ő is a fölött való nagy örömét és megelégedését kifejezni s a haramiát Privoda kapitánynak elismerni.

De lett is foganatja ez ármányos praktikának. Alig kezdte meg Privoda a maga veszedelmes hadjáratát, mindjárt vették észre a nemes urak, hogy a világ nagyot fordult körülöttük. Őket ugyan megmenthették a várak és kastélyok tömör falai Privoda handzsárjától, de népeiket, jobbágyaikat bizony fölperzselte a rác.

Először fölperzselte a házakat. Aztán elhajtotta a lábas jószágot s fölprédálta, amit magával nem vihetett. Meggyalázta az asszonyszemélyeket, megöldöste a bátrabb és fiatalabb férfiakat, nem kímélte még az istennek szentegyházát sem. Füsttel, zsarátnokkal és égő falvak lángjának vérpiros fényével telt meg a levegőég s kínnal, jajgatással s égő keserűségnek fekete érzetével telt meg a szegény nép szíve.

És amikor már nagyon tele volt, oly tele volt, hogy majdnem kicsordult, akkor Privoda szépen beszélt a nép vénjeivel s barátkozott a fiatalokkal.

- Lássátok, így kell élni a szegény embernek, megérdemli a sorsát. Én is ilyen gézengúz, hiábavaló szemét voltam, mint most ti vagytok. Török, tatár és portyázó hajdú én velem is így bánt, mint én bánok ti veletek. Gondoltam egyet valahára. Fölcsaptam a császár emberének. És most nagyobb úr vagyok a nemes uraknál, hatalmasabb vagyok a vármegyénél. Olyan hatalmas vagyok, mint a török, mint a tatár, mint a portyázó hajdú. Mert én vagyok a Privoda kapitány. Adjon isten minden jót.

És aztán tovább ment Privoda kapitány. És ahol járt: ott világos lett éjjel és sötétség lett nappal és szegénnyé lett, aki gazdag volt, és nem lett gazdaggá a szegény.

És megint szépen beszélt a nép vénjeivel és megint barátkozott a fiatalokkal.

- Lássátok. Nem azért pusztítalak én benneteket, mintha nekem örömöm telnék a ti nyomorúságotokon. Hanem azért, mert örülni akarok a kuruc urak nyomorúságán. A falu, mely elhamvadt csóvám tűzétől, nem a tietek, hanem az uraságé. A lábas jószágot, melyet fölemészt seregem, nem a magatok számára nevelitek, hanem az uraság számára; - amit kardom levág, mordályom ledurrant, még az is csak az uraságnak szolgáló embere. Mit jajgattok tehát az uraság baján, inkább menjetek oda a várba s vigasztaljátok meg szegény uratokat. Övé a kár, övé a veszedelem. Én mondom azt nektek, én, a Privoda kapitány.

Megint csak ment tovább és ment vele együtt az átok és veszedelem.

- Ha kezembe adjátok a nemes urakat, még a hajatok szála sem görbül meg az én kezem által. Őket keresem én s ti jöttök utamba. Szegény paraszt, bizony bolondabb vagy te, mint a jármos ökröd.

Így beszélt Privoda kapitány. Hej, az igaz ügynek többet ártott szavával, mint fegyverével.

Mert hiszen, ha csak fegyverrel viaskodik s ember ellen ember számba akar vétetődni, majd megtanította volna őt Torockay István uram emberségre nagyhirtelen.

Hanem hát Privoda kapitány okos ember volt. Egy ízben úgy véletlenül találkozott vele a járai havasokban Dacó Bálint, Torockay uramnak egyik vitézlő hadnagya s bizony fűbe harapott ott Privoda kapitánynak vagy negyven legénye. Őt magát is csak az imádság őrizte, hogy Patkós Daninak hosszú nyelű taglója tarkón nem ütötte. Ha jobb lába nem lett volna a futásra, mint a tordai mészároslegénynek: soha se dicsekedett volna Steinville generális előtt többé a felől, hogy a múlt héten hány falut gyújtott fel s hány ökröt és juhot terelt be a monostori táborállás kerítései közé.

Ettől az esettől kezdve gondosan kerülte Torockay uram rendes kurucait. Hagyta ezeket a vallonoknak. Jó kémei mindig biztosan értesítették arról, merre nem várja őt hadra kész ellenség. Hanem annál nagyobb elszántsággal látott hozzá, hogy a föld népét fölbujtogassa a kuruc nemes urak ellen.

Legelőször belátta az ebből származható nagy veszedelmet Kemény József gróf uram őnagysága. Hiszen már nemcsak a Maros-völgyén, hanem még a Küküllő mentében is kezdtek az emberek súgni-búgni, éjszakázni, erdőszélben gyűlést tartani, urasági pakulárokkal verekedni, belső cselédekkel csúfolkodni. Rossz jel volt ez mind.

Még rosszabb jel volt s még nagyobb szeget ütött őnagyságának fejébe az a sajátságos tünemény, hogy amikor egyik napon Nagyenyedre beporoszkált, hát a szemközt jövő sok ember közt akárhány találkozott, aki ahelyett, hogy az úton szépen megmaradt s bozontos kucsmáját tisztességgel megemelte volna, el-kitért előle nagy messzeségre s csak a ködmönén rántott egyet s még mélyebbre húzta kucsmáját a két szemére. Volt pedig a bestefiak között olyan is elég, aki még tegnapelőtt is nagyot kurjantott a kalákán az uraság egészségére.

Kemény József uram őnagysága csöndes, jámbor ember volt. Utált minden zenebonát, elkerült minden huzavonát s igaz lelke szerint irtózott a háborúságtól. És ámbár úgy szíve szerint a fejedelem igaz ügyének diadalát óhajtotta: mindazonáltal semmiféle nagy barátkozásba a kurucokkal nem keveredett, noha tisztességére meg kell vallani, Steinville generálishoz sem csúszott-mászott az ő nagy kegyelmének elnyeréséért.

Hanem hát jól megfontolva ama gonosz Privoda kapitány istentelen incselkedéseit: okos embernek, jó hazafinak mindent meg kell cselekedni, hogy a bekövetkezhető nagy veszedelem, pórnak, oláhnak, szolgáló embernek felzendülése jó idejekorán elháríttassék. És miután az most már tökéletesen bizonyos, hogy Torockay István főkapitány uram minden jó indulatinak s atyafiságos szeretetének dacára is a mezőségi és maros-völgyi és Küküllő-menti nemes urakat meg nem védelmezheti, holott pedig ősi tisztes alkotmányunk erőssége általuk van, rajtuk nyugszik, bennük él: ennélfogva mostanság nincs sürgősebb teendő, mint Steinville generálishoz elmenni, a nemes urak hódolatáról őt biztosítani, pártfogását, segítségét kikérni, s Privoda kapitányt ama perversus útról eltéríteni. Tudnivaló pedig, hogy mindezekért Torockay István uram bosszút nem áll, hiszen ő is csak nemes úr és igaz magyar ember, ki belátja a dolgot és nem pusztítja a maga vérét.

Nem is cselekedte ezt Torockay István uram, pedig lett volna benne módja elég.

Kemény József uram őnagysága nagytekintélyű ember volt akkor tájt Erdélyországban. Híre, neve, tisztessége, nagy elméje és nagy szép uradalmai és várai előtt bizony levették a kalapot még a nemes urak is. Hát még a szélesen kiterjedt atyafiság s a Privoda kapitánytól való nagy félelem mit nem művelhetett.

Alig terjedt el a környékben annak híre, hogy immár a gróf uram őnagysága is meghódolt: nosza sietett a többi nemes úr is Kolozsvárra, biztosítva a prezídiumot és Steinville generálist a fölséges császár úr iránt való változhatatlan hűségről és engedelmességről. A nagyajtai Donáth testvérek elsők voltak a gróf uram őnagysága bölcs nyomdokán haladni. Mikola László pedig, mikor szász-fenesi kastélyából kiindult, egész nagy sereg nemesúr csatlakozott hozzá, hogy őket is kísérje el a generálishoz. Külön bandériummal ment pedig a járai nemesség, sőt meg kell vallani, hogy Torda városának nemes tanácsa is elérkezettnek látta az időt arra, hogy fényes deputációt küldjön a generális úrnak tiszteletére.

Ült pedig Torockay István főkapitány uram ez időtájt az ő torockói várának szellős nappali szobájában. És meg-megemelte nagy kancsóját, mely előtte állt s meg-megpödörintette nagy bajuszát, mely kétfelé állt, mint valamely vitorlarúd. A szomorúság ugyan nem vett rajta erőt, mert az nem állt az ő vastermészetében, hanem annyival inkább bosszankodott, valahányszor egy új hírnök jött, értésére adva a hitetlen elpártolásnak szomorú eseteit.

A hírnökök pedig oly sűrűen követték egymást, hogy egyik a másiknak adta az ajtókilincset.

Egyszer aztán nagyot ütött öklével a nagy tölgyfaasztal közepére, úgyhogy a nagy kancsó mindjárt táncra kerekedett. És mély dörgő hangon sóhajtott föl:

- Hej, én jóságos fejedelmem! Te ugyan megnyerheted Magyarországot, hanem ezt a mi országunkat aligha el nem veszíted.

S aztán fölállt székéről.

- No de majd meglássuk! - Dörögte utána haragos arccal.

Súlyos léptekkel föl és alá járt a szobában. A kemény padló csak úgy csikorgott lábai alatt, a nagy csillagos sarkantyú csak úgy visított a csizma sarkán.

- Küldjétek be Patkós Danit a fegyverszobába, - szólt a mellette ácsorgó étekfogóhoz.

II.
PATKÓS DANI

Tudni kell pedig, hogy ez a Patkós Dani már egyszer kemény tekintetet váltott Privoda kapitánnyal a járai havasokban.

Torda városából volt az ő származása, jámbor polgári családból születése. Apja remek mészárosmester volt a maga idejében, de már hat esztendeje annak, hogy az ács kifaragta azt a fejfát, melyet sírja fölé ültettek. Ezelőtt két esztendővel sírba szállt édes jó anyja is, és aztán nem maradt a háznál egyéb, mint néhány görhes tulok, egy falka magyar juh, meg a kis Susánna.

Tulokkal, birkával tudta volna Patkós Dani, mit csináljon, de azt semmiképpen sem volt képes elgondolni, mit kezdjen ő most a kis Susánnával.

Mert hát éppen az volt a nagy baj, hogy a kis Susánna kerek tizenhat esztendős volt. Tömött, fekete hajfürtjei, csillogó-villogó szép két szeme, fehér-piros arcácskája, eleven ajkainak csattogó kacaja, lábujjhegyen járó sárga papucskái: mind oly furcsa ingóságok voltak, melyeknek a jó Dani a mesterségben nem vehette semmi hasznát.

Még ha testvére lett volna! De a kis Susánna nagyon messze rokon s az öregeknél csak örökbe tartott bárányka volt. S ámbár a két gyermek együtt nevelkedett s az öregek váltig mondogatták: ez a bátyád, ez a húgod, mégis a jó Daninak sehogy se állt a szívéhez, hogy ő a kis Susánnát csak úgy testvérmódra szeretgesse.

De nem is úgy szerette, hanem úgy, hogy azt kimondani nem lehetett. Nem is mondogatta azt Dani sem a leánynak, sem az egész kerek világnak, hanem ahelyett nagy komolysággal eltökélte magát a szent házasságra, nagy sebtén hozzálátva ama rettenetes akadályok elhárításához, melyek annak útjában álltak.

Ilyen rettenetes akadály pedig volt elégséges.

Először is Susánnát az édesanyja halála után valamely asszonyos házhoz kellett adni, mert hiába, a világ nyelve örökké jár, mint a tavaszi szél.

Másodszor szabaduló levelet kellett váltani, amely eddig az öregek életében el lett mulasztva. Ehhez már kellett egy kis idő, noha nem sok.

Harmadszor meg kellett remekelni ősi tisztes szokás szerint a céhbeli artikulusok értelmében. A kis Susánna kontár, mihaszna mesterlegény felesége nem lehet. - No ehhez már nemcsak egy kis idő, hanem egy kis pénzecske is kellett.

Negyedszer kellett szerezni egy tisztes abamentét, tizenhat filigrán veretű ezüstgombbal s tenyérnyi széles nagyszebeni finom ezüst mentekötővel és két lúdtojás nagyságú lánckosárral szintén csak ezüstből. Mindezekhez pedig elmaradhatatlan volt a dolmány és a feszes nadrág és az ezüst rojtú kordován csizma megfelelő ezüst csatokkal és sarkantyúkkal.

S ötödször és végezetre még a pappal s a kérő és kiadó násznagyokkal is csak meg kellett alkudni, ami szintén csak időbe kerül, a költséget nem is számítva.

Az első akadály szerencsésen elhárult.

Volt a kis Susánnának egy távoli nagynénje, Szász-Fenesen, Mikola László uram várnagyának, Szapora Mártonnak tisztes felesége. Patkós Dani e jó asszonysághoz szalasztott el a temetés napján egy lovas gyereket a szomorú hírrel és a kis Susánnára vonatkozó atyafiságos kérelemmel.

A jóasszony nagy hirtelenséggel mindjárt másnap Tordán termett, a jó Patkósnét agyonsiratta, a két gyereket agyoncsókolta s azzal »nosza, rajta, rakodjatok, fogjátok, siessetek, ezt a ruhát, azt a ruhát el ne felejtsétek,« felült a kocsira s úgy elhajtott Susánnával egyetemben, hogy a két szerelmes jószágnak még időt sem engedett a búcsúzásra. Igaz, hogy ezeknek sem jutott eszébe ölelkezni, csókolózni, egymás nyakába némán belekapaszkodni, örök hűséget esküdni, égő könnyeket csepegtetni, kendőt lobogtatni s több efféle hiábavalóságot cselekedni.

- Aztán fiam, - szólt az asszony búcsúképpen - ha dolgaid rendben lesznek s emberséges ember akarsz maradni, a mi házunk nyitva lesz előtted. Tudod a többit.

Tudta azt jól Patkós Dani, de felelni, már akárhogyan történt, nem tudott rá. Csak nézte égő szemekkel a tovagördülő kocsit és amikor az oly messze távozott, hogy többé nem láthatta, felgyűrte ingujját karjára, fogta két kézre a legnehezebb taglót s akkorát ütött a hídgerendához állított bivalybikának a két szarva közé, hogy annak koponyája kétfelé hasadt, mint valami hitvány sárgatök. Nem is látták Tordán sem azelőtt, sem azóta csúf bivalybikának ily szörnyű hirtelenséggel való kivégeztetését.

A kis Susánna pedig eltakarta szemét hímzett kötényével s midőn a kocsi már elhagyta a várost s a temetőt is már szépen elkerülte: úgy sírt, úgy zokogott, hogy azt hitte már, a szívének meg kell szakadnia.

- Következett most már a második akadály, a szabaduló levél előteremtése.

Ez is könnyedén megtörtént. A céhmester, nemes Szombati Sámuel uram, jó szemmel nézte az ifjú embert, jó barátságban volt az öreg Patkós Dániellel is, és minek utána mind az atyamesterek, mind a többi tisztelt mestertársak jól tudták azt, hogy az ifjú ember könnyű kézzel bánik a legszilajabb marhával is, de különben hamis mértékért ellene, sőt apja és nagyapja ellen is soha semminemű panasz nem emeltetett: ennélfogva neki az érdemes céh gyűlés mindenféle könnyebbséget megengedett, elnézve az illendő taksa fejében a háborús és viszontagságos időknek miatt még azt is, hogy a vándorlásnak három álló esztendejét ki nem töltötte.

Így hát nem maradt egyéb hátra mostanság, mint a harmadik akadály, a remekelés.

Erre is készült már Patkós Dani, sőt a napja is ki volt már tűzve kisasszony után való első szombati napra, de még nemes bíróuramnak és az érdemes városi tanácsnak is be lett már jelentve a nagy nap, egyszersmind minden rendben levőkkel egyetemben meghívatva a nagy lakozásra, midőn egy este nem hajtának haza a pakulárok a legelőről és nem jött haza sem egy tulok, sem egy kerge juh.

Nosza ló hátára, kézbe a taglóval, el-ki a havas oldalára, veszedelem lesz ma.

Lesz ám, de nem Privoda kapitánynak. Patkós Dani megtalálta a pakulárokat, de főbe ütve, véres tarkóval, fűben heverészve. Költögette őket, szólt hozzájuk, de biz’ azok nem feleltek, meg sem mozdultak. Egy kicsit meg volt halva mind a kettő s juhnak, tuloknak se híre, se hamva.

Csak azután nézett széjjel Patkós Dani. És megtudta azt, amit meg akart tudni. A gyilkos rácok, Privoda kapitány legényei követték el a gyalázatos gonosztettet. És nem is lehetett ellenük semmit tenni. Messze jártak már a turi határ felé s aztán mit is kezdjen egy ember, ha mindjárt tagló van is a kezében.

Hanem most már remekelés, mesterlevél, szép ezüstös mente, jámbor házasélet, édes kis Susánnám - várhattok egy kis ideig.

Mikor ezt mind elgondolta Patkós Dani, majd lefordult a ló hátáról.

Haza ment nagy búsan. Ami húsféle volt a székben, azt elosztogatta szomszédok közt, jó barátok közt, szegény emberek közt. Rendbe szedte ingóbingóságát, bezárt minden ajtót, felöltözött ünneplő ruhájába s aztán a kulcsokat beadta a város házához. Magához vette legnagyobb taglóját, legszebb kését, cipó színű nagy kutyáját, felült a lovára s még az éjjel, fényes holdvilágnál, szép Aranyos partján elindult fel Torockó felé.

Mire megvirradt a hajnal, már ott állt a vár kapujában. Kapunyitáskor ő volt az első, aki berobogott a vár udvarára.

- Hej, fiú, ki vagy, mit akarsz, mi járatban vagy te azzal a nagy kuvasz ebbel? - kiáltott le az erkélyről Torockay István uram.

- Igaz kenyeret keresek, a nagyságos fejedelem szolgálatába akarok állni, kuruc leszek még ma, megkövetem tisztességgel.

- Jól van fiú, zsoldot nem kapsz, pihenésed nem lesz, éjjel-nappal résen állsz, nem kíméled se a labanc vérét, se a magad vérét, ebből áll a fizetésed. Ha tetszik így: eredj a várnagyhoz.

Patkós Dani egy szót sem szólt többet, csak ment a várnagyhoz. Még az nap, még abban az órában felesküdött életre-halálra, igaz, jó hitére, zászló védelmére, fejedelem úrnak örök hűségére.

De nem is bánta meg ezt a nagy eltökélést sem ő, sem Torockay István uram őkegyelme.

Úgy bánt Patkós Dani a nehéz taglóval, mint akármelyik bajtársa a könnyű fokossal vagy a rövid nyelű buzogánnyal. Le tudta pányvázni futtában a bölényt, s olyan havasi ökör még nem került a keze alá, melynek, ha félkézzel megfogta a szarvát, kedve lett volna ficánkoláshoz. A legnehezebb kard is csak nádszál volt a kezében, s az a vallon sisak, amelyre ő egyet húzott, többé nem akadt gazdára. Különösen pedig akkor kellett látni, ha Privoda seregével összetalálkozott. Szinte röstellte, ha társai is segítettek neki. »Mit álltok utamba?« - szokta mondani nagykomolyan.

Erősen jól állt neki az a szűk huszárgúnya is. Hej, ha a kis Susánna látta volna, amint délcegen megüli nagy fekete lovát s amint lassan pödörgette pelyhedző bajuszát!

De fel is vitte dolgát a jó úristen. Ökre, juha lehetne már tízannyi is. Okos beszéde és igaz kuruc bátorsága miatt megkedvelte Torockay István uram őkegyelme is. Nem is sokáig hagyta a közkatona-sorban. Sőt inkább magához vette s nagyon ritkán eresztette el oldala mellől. Hadi fortélyokra, éjjeli cselekre, titkos követségekre különösen szerette alkalmazni.

Most is, midőn azt mondta az étekfogónak: »Küldjétek be Patkós Danit,« bizonyosan valami nagy, fontos mondanivalója lesz.

Néhány perc múlva belépett Dani a fegyverszobába.

Torockay főkapitány uram kezében egy súlyos buzogány volt, melyet éppen most emelt le a fogasról.

Ez a buzogány azt jelentette, hogy beszélni akar. Különben kevés szavú ember volt, leginkább csak akkor beszélt, ha katonáit lelkesítette, nem csoda tehát, ha szónoklásai közben megszokta, hogy afféle öldöklő szerszám legyen a kezében.

- Édes cselédem, - szólt lassú, alányomott, dörgő hangon - ebül megy a dolgunk. Az alsó vármegyék nemesurai moccanni sem mernek, minekutána Rabutin ama hitvány oláhságot veszett kutya módjára annak idejében ellenünk zendítette. Most már itt mi körülöttünk is kezd megbomlani a világ. Ezt a Privodát sehogy se tudjuk kézre keríteni. Védelmezi őket Steinville erővel és hatalommal, de még jobban védelmezi őket saját gyávaságuk. Erdőkben és barlangokban bujdokolnak, s ha rajtuk ütünk: szétszaladnak. Itt közelben csak Aranyosszék áll még keményen, de amint a parsáig, oláhság bomlani kezd: bizony attól félek, maholnap megmozdul a lábunk alatt még a fundamentum is. S aztán ha ez a tolvajhad valamiképp kezet fog arra Nagy-Szeben felé a hozzá méltó szásszal és oláhval, bizonyára senki a jó nemességet meg nem mentheti. Ihol már amazok megcsinálták a nagyenyedi romlást, emezek pedig maholnap üszköt vetnek Tordának vagy Felvincnek városára. Valamit kell gondolnunk édes cselédem.

- Gondoltam én egyet, ha szabad volna szólnom.

- Csak ki vele hamarjában.

- Azt gondoltam én nagyságos főkapitány uram, ez ellen a Privoda ellen a Fehér Ördögöt, meg a Fekete Ördögöt kellene bérbe vennünk s majd, ha ezek végeztek Privodával, akkor majd mi végezzünk velük.

- Tökéletlen beszéd ez édes cselédem. Tolvaj: tolvaj. Egyik csak olyan eb fia, mint a másik. Egyik farkas nem eszi meg a másikat, míg mind a kettő barmot talál maga előtt. Rácság, oláhság egyforma ellensége a magyarnak. Míg egy nemesi falvat talál, melyre üszköt vethet, míg egy magyar embert talál, kit orozva leszúrhat, addig nem marja ez egymást. Majd azután marja, de azt én az ő kedvükért meg nem várom. A Fehér Ördög meg a Fekete Ördög most egyaránt rabol kurucot, labancot, de üldözi is őket mind a kettő. Ha bérbe vesszük őket, akkor nekünk kímélnünk kell a bőrüket. Steinville ellen úgy se vesszük hasznukat, saját vérem pedig nem hagyom felprédálni, ha mindjárt labanc is a beste kölyke. Az ilyen praktikát kövesse a német meg a jezsuita barát. De én nem követem. Hanem hát édes cselédem, lovad, fegyvered, tarisznyád készen van-e útra?

- De az már készen.

- Nos hát még ma útra kelsz. Elmész a kegyelmes fejedelmünkhöz és azt fölkeresed. Hol van, hol nincs, azt én nem tudom, majd megmondják Kassán. És fölkeresed az ő hadainak főgenerálisát, gróf Bercsényi Miklós uram őnagyságát. És elmondod nekik a mi szegény országunknak siralmas állapotát. Németnek, labancnak nagy erejét, rácnak, oláhnak gyilkos dúlásait el nem felejted. És üzenetképpen jó sereget vagy jó tanácsot vagy mindkét félét hozz nekem vissza. Mert különben megyek a magam feje után. És most itt ez az erszény útravalónak. Harminc nap oda, harminc nap vissza. Két hónap múlva itthon légy a pokol fenekéről is. Menj édes cselédem. Éjt, napot ne késsél; hegyen-völgyön meg ne állj; éhség, szomjúság meg ne aléjtson; ellenség, vadállat meg ne riasszon; jó barát, szépasszony vissza ne tartson; még anyádnak könyörgő könnyhullatása a te szíved meg ne lágyítsa.

Ekképp szólt Torockay István uram őkegyelme. És hangja dörgött és buzogánya suhogott és Patkós Dani megértette a szót és nem volt a szó ellen semmi kifogása.

Fogta az erszényt és begyömöszölte azt övébe, hátul, kése tokja mellé. Fogta Torockay uramnak fejedelem őnagyságához írott levelét s dolmányujjának kutyafüle mögé nagy gondosan elrejtette azt, hogy valamely rác, pribék, labanc, tolvaj, martalóc rá ne akadhasson. És azután kardját bal kezével megcsörrentette, buzogányát jobb kezével vállához emelintette s bátorságos büszkeséggel ekképpen szólott.

- Megértettem uram, főkapitány uram, kegyelmed okos parancsát s akként lesz engedelmességem, valameddig Patkós Dani lesz becsületes nevem. Hatvan nap múltán itthon leszek emberséggel.

Sarkon fordult, nagyot lépett s három lépéssel elérte a fegyverszobának nagy ajtaját. Ott még egyszer visszafordult és szóról-szóra így beszélt:

- Az én istenem megáldja uram kegyelmed békességgel, boldogsággal, igaz ügyünknek nyereségével.

Torockay uram buzogányának suhintása felelt meg e szóra. De már jó Patkós Dani nem hallotta ezt. Elsietett az ólba; megveregette, megsimogatta fekete lovát; babcsigás kantárba, sárga szügyellőbe szépen fel is öltöztette, s mint a tüzes szikra, felpattant a nyereg tetejébe. Úgy indult el nagy robogással egérúton a vidályi havasok felé.

Mert hát igaz úton, rendes úton Torda felé és Kolozsvár felé nem mehetett. Vagy a csúf rác vagy a német őrség itt vagy amott útját állta volna. Hej, pedig őnagyságos fejedelmét, akit szemtől szembe még sohasem tisztelhetett, látni akarta minél előbb.

Erdők árnyán, sziklák mélyén, patakok partján, jó utakon, rossz utakon poroszkált előbbre-előbbre. Utas embertől, oláh favágótól, ribanc pakulártól mindenütt gondosan megkérdezte, járt-e itt ellenség, német, rác vagy haramia? Nagy bizodalom volt a lelkére kötve: okossággal, bölcsességgel kellett nagy dolgát intéznie.

Mire leszállt az öreg este szerencsésen beért Asszonyfalvára. Volt egy bajtársa, Létai Gecő, annak lakott itt öreg atyja ura, odaszállt nagy bizodalommal, hogy ő magát kipihenje, éhes lovát jóllakatni s hajnali kakasszónál atyafiságos hálálkodás után továbbment.

Ment, mendegélt. Lovát itt-ott fényes gyepen, zöld pázsiton harapni engedte. Délfelé állt, magasan járt már a nap is, mikor a hesdáti havason találkozott egy mezítlábos, bolyhos süveges, szurtos képű kecskepakulárral. Megállt az ösvényen s a pakulárt odaintette.

- Hej, atyafi, jöszte csak ide hamarjában, mi jó újság van a havason?

- Haj, haj! Csókolom a kezét vitéz uram, tegnap délután megellett a bütykös szarvú kecském, lett neki három kis gödölyéje, ilyet se sokat hallottam még életemben.

- Nincs énnekem erre semmi gondom, hanem arra felelj, mikor hallottad hírét Balyikának?

- Haj, haj! Egyik gödölyém nem érte meg a reggelt, pedig bele is fújtam a szájába, fülét is behasítottam, most nem tudom elgondolni, mi baja lehetett.

- No, no, atyafi, okosan beszélj, mikor járt itt Balyika vagy Vaszili Negru?

- Haj! haj! A Hagymássy uraság őkegyelme ötven korbácsot üttetett a csürüllyei pópára, bizonyosan gorombán szólt vele.

- Bolond vagy te öcsém, vagy talán tán nagyot hallasz. Balyikáról beszélj, de csak hamarjában.

A pakulár régen apja lehetett volna Patkós Daninak, hanem Patkós Dani kezdett egy kissé haragos lenni. A pakulár nagyon alázatos volt és szemmel volt látható, hogy Balyikáról nem akar beszélni.

- Haj, haj, csókolom a kezét vitéz uram, tíz napig fent voltam a máréi havasokban, csak tegnap jöttem alá, be kell egy kicsit néznem ide Oláh-Rákosra, van két bőröm, megveszi azt az örmény s aztán talán ő tőle hallok majd valamit a világról.

- Két bőröd van öcsém? - szólt Patkós Dani csöndes hangon. - Látod ezt a taglót itt a kápán? Ha te nem szólsz, én pedig ezt a taglót kezembe veszem, hamarjában lesz ám neked ötven dögbőröd is s aztán hegyébe odaterítem a magadét is. Érted most már édes jó atyámfia?

- Haj, haj, csókolom a kezét vitéz uram, - szólt a pakulár gondosan körülnézve, - aztán miről kellene nekem beszélnem?

- Hol van most a két Ördög, mikor jártak erre? Erre felelj fickó, - szólt Patkós Dani, megsuhogtatva kezében tatárkorbácsát.

A pakulár még egyszer körülnézett, nem hallja-e őt valaki. Kutyája ott állt mellette, azt oldalba rúgta s a nyáj után küldte, hogy még az se halljon semmit. Aztán odaállt Patkós Dani mellé.

- Haj, haj, vitéz uram. Szent Miklósra és minden szentekre kérem, hogy engem el ne áruljon. Most harmadnapja ették meg két anyányi gödölyémet, annak van meg a bőre.

- No csak beszélj vén kecsketolvaj. Honnan jöttek, hová mentek, hányan voltak, mit akartak?

- Haj, haj, csókolom a kezét vitéz uram, nehéz dolog azt egy nap mind elmondani, kiváltképpen az én ostoba fejemnek, mikor nem is tudom.

- Látod ezt meg ezt? - Egy korbácsot és egy erszényt mutatott Patkós Dani e szavak közben.

- Haj, haj, le kell ülnöm, mintha a tűz mellett ülnék, ha megengedi vitéz uram, akkor talán eszembe jut.

Nem is várta az engedelmet, condráját leterítette, két lábát maga alá kuporította, tíz nagy csontos, szurtos ujját szemei előtt megmozgatta s így óggott-móggott, alig lehetett megérteni:

- Haj, haj, kik is voltak csak? Itt volt a Romoszán, a Pripon, a Náku, a Bocsát, a Hurgye Iuon. A Mikulitistye Pável is ott volt, hogy esnék le a szikla tetejéről, az törte el az egyik gödölyém lábát a botjával. Itt volt Vakár Onuc, Barbeszku, Totyestyuni, Fravec, Brád, Kodria, Ráku. Itt volt Dutzu is, de a két ökörszarva nem volt a fejére kötve, hanem a hóna alatt hozta. Itt volt Zsián Petru is, akinek apját a kekenesi havasban lőtte agyon a rác haramia. Itt volt Radu Ilie is, aki a bal lábára nagyon sántított. Éppen tizennyolcan voltak.

- Hohó vén tolvaj, ez még csak tizenhat, ki volt a másik kettő?

- Haj, haj, csókolom a kezét vitéz uram, az egyik volt Balyika Nikta, de az nagyon haragos volt, rá se mertem nézni, úgy fénylett a tüszője, aranyból meg karbunkulusból volt. Az a félszemű Pásk közel sem mert hozzá jönni, csak messze hátul kullogott, mint a kuvasz, ha rosszat cselekedett. Itt volt Petreszku Anika is, sárga volt a cipellője, piros volt a viganója, rövid puska volt a vállán, hosszú kés volt a derekán, haj, haj, de jó az isten, hogy nem az én feleségem!

- Hát a Fekete Ördög nem volt velük?

- Haj, haj, messze volt az a morgai havasokban, annak Kajnamál felé kellett Szász-Fenesre menni.

De már ezt a szót meghallotta jó Patkós Daninak fekete lova is. Nagyot ugrott erre a szóra, mintha tudta volna, hogy Szász-Fenesen van a szép Susánna.

Patkós Dani rendbe szedte babcsigás kantárát, odaléptetett a guggoló pakulár mellé, lehajolt utána s egyik kezével belemarkolt a pakulár félfülébe és féltarkójába. A fül és a tarkó fölemelkedett a lóra s utána jött a pakulár is. Csakhogy a fül és a tarkó hallgatott, a pakulár pedig ordított olyan hangon, hogy valamennyi kecske abbahagyta a rágicsálást s buta, kék szemekkel bámult a gazdára. A pakulár kapálózott, mint az egér, ha macska fut vele.

Patkós Dani nem szólt egyet sem, hanem fület, tarkót és pakulárt szép csendesen ismét letett a condrára és csak akkor mondta mély, reszkető, csöndes hangon:

- Hallod-e kutya, eddig tréfaszámba vettelek, hanem ha most mindjárt meg nem vallasz mindent: pópa nélkül, harangszó nélkül döglelkednek itt lesz utolsó ítélete. Mit keresett a két Ördög Szász-Fenesen?

- Haj, haj, vitéz uram, csókolom a telekes bocskorának kötőszíját, most már meg kell halnom; Mikola László urunk őkegyelmét akarták felprédálni, bár a jóságos úristen gátat vetett volna az útjukba. Haj, haj, leszakadt a fülem.

- Mikor történt ez?

- Haj, haj, nem tudom én azt, harmadnapja voltak nálam. Ha szándékuk elsült, tegnap estére kellett a veszedelemnek megtörténni.

Patkós Dani elővette erszényét, odavágta azt a nyöszörgő pakulár mellé, s rá se nézve többé, tüzes fekete lovának oldalába öt csillagos sarkantyúját belevágta s úgy elrohant Oláh-Fenes felé, mint a vihar, mint az átok, mint az istenharag, mintha maga, lova megbomlott volna örökre. Dolmány úszott, csótár repült, kőszikla szikrát hányt robogó nyomában. Jaj neked jó Patkós Dani, ha megbotlasz sziklahasadékon; jaj neked két Ördög, ha most szembe találsz jönni a haragos fenevaddal.

De a két Ördög nem jött vele szembe.

III.
A KÉT ÖRDÖG

Az egyik volt Balyika Nikta. Ott született, ott nevelkedett föl Mező-Bánd körül a moriului havasokban. Tolvaj apától, tisztátalan asszonyi állattól eredve, istent nem ismert, embert nem tisztelt, lelkét odaadta a gonosznak, ha ugyan volt lelke az istentelennek. Nem szeretett semmit, nem gyönyörködött semmi jóban, gyenge fát kivágta, gyenge állatot megöldöste, nyíló virágot eltaposta, saját öccsét a Kapus vizébe belefojtotta s aztán lett haramia. Fehér bőre, fehér condrája, még bocskora is fehér szattyánbőrből: elnevezték őt Fehér Ördögnek. Aranyos völgyén, Kapus mentén, Szamos mellett, Maros környékén, völgyeken és havasokban, szántó-vetők és pakulárok, katonák és békességes emberek csak e név alatt tudták, igaz nevét nem is ismerték már. Olyan magas volt, mint a szálfa; olyan erős volt, mint a bika, megriasztotta az embereket, féltek tőle, mint a jégesőtől, néha-néha egész serege volt, mint a generálisnak.

A másik Ördög volt Vaszili Negru. Messze, messze napnyugat felé van egy óriáshegy, a Piatra Babi. Ennek egyik szakadékában sűrű fenyvek, sűrű tölgyek árnyán fakad egy forrásvíz, a Jáda patak vize. E forrásvíz mellett nyomorult kunyhóban lakott a vén Negru összetöpörödött vén feleségével. Kecskét őrzött, málét evett, tejet ivott, hanem azért mind a tizenkét gyermekét haramiának nevelte. Vaszili volt a hetedik gyermeke. Fekete volt, mint a bivaly, s erős, mint a vas. A többi gyereket erre-amarra, kurucok és labancok, nemes urak és szolgáló emberek agyon verték, maga maradt Vaszili. Ennek nem ártott se hideg, se meleg, se szomjúság, se éhség, se üldözés, se fegyver. Maga is, serege is menten maradt minden veszedelemtől. Elnevezték Fekete Ördögnek. Maga örült legjobban az utálatos névnek.

Hej, a Fehér Ördög és a Fekete Ördög réges-régen hallották már egymás hírét, réges-régen akartak már szemközt állni, hogy megmarhassák egymást, mint két dühös farkas. Szegény népnek örömére ez lett volna legjobb, de nem ezt cselekedte a két istentelen haramiavezér. Hanem azt cselekedte, hogy kezet fogtak egymással Lapiskánál az erdőszélben, és miután jól megnézték, jól megrázták egymást, és egyik se találtatott erősebbnek, mint a másik: vérben, istenkáromlásban, pokolnak örömére, gonosz lélek sugallmára örök szövetséget kötöttek egymással.

Sok gonosz cselekedetnek lett e szövetség szülőanyja. Siralommal és keserűséggel emlékezik erre szegény Erdélyország. Kiváltképpen pedig annálfogva is, mert a labanc generálisok, Rabutin és Steinville, ármányos lélekkel szemet hunytak a két Ördög csúfságaira. Csak az igaz ügynek szószólói, nemes urak, istennek szolgái, becsületes magyar városok békés polgárai itták meg a levét mind e gonosz erőszakoskodásnak és incselkedésnek.

Nemes Torda városába háromszor is nagy erővel berontottak, a város népét halálos ijedelembe ejtették, s míg a haramiák egyik része üszköt vetett a városra, a másik rész addig fegyverrel dolgozott, nagy sok becses zsákmányt hurcolva el magával a hasadékba. Dolgaikat mindenkor oly vigyázatos praktikával intézték, hogy soha rajta nem vesztettek. Ha egy-két ribanc haramia egyszer-másszor ott hagyta is a fogát, annyi volt az, mint a semmi. Akit olykor-olykor elfogtak: no azt ugyan hamarjában száraz fára akasztották a város végén, de azért a két ördög serege inkább szaporodott, mintsem fogyatkozott volna.

Ellátogattak ők messzebb vidékre is. Kolozs vármegyében úgy rohanták meg Bátorfalvát, mint valami dúvadak. A nemes urak házait felprédálták, az udvarokat és szérüket felgyújtogatták s aztán nekiestek isten egyházának is. A jólelkű, istenes életű öreg papot halálra kínozták, a Fekete Ördög félmázsás nagy pöröllyel a templom ajtaját beszakasztotta s ádáz lélekkel nem kímélte még az úr asztalát sem, sőt inkább az arany és ezüst edényeket, drága kelyheket, a gyönyörűséges asztalterítőket magával elvivé.

Néha-néha kitanulhatatlan cselfogással éltek. A tolvaj, haramia népnek szép Erdélyországban ősi megrögzött szokása volt gonosz vállalatait napközben vagy alkonyat felé vagy késő este, de mindig éjfél előtt hajtani végre. Arra nem volt példa, hogy valahova hajnalban vagy kora reggel rontottak volna be. De a Fehér Ördög és Fekete Ördög még e szokást sem tisztelte. Nagy-Ajtát piros hajnalban támadták meg, mikoron még a nemes urak nyugodalmas ágyas-házukban pihentek. Donáth Miklós uram őkegyelme ugyan két haramiát agyonlőtt, egynek fejét pedig fokosával kettéhasította, s ekként lóra kapva megmenekült, de ifjabb testvére, Donáth Balázs, nem volt oly szerencsés s őt az istentelen latrok halálra kínozták.

De ki tudná mind elmondani szerit-számát mindannak, amit ezek esztendőknek folyása alatt elkövetének.

Utoljára már egy hallatlan vakmerőségre is vetemedtek, melyhez hasonlatos dolog Erdélyországban sem azelőtt, sem azóta soha nem történt. Tudni kell ugyanis, hogy a két Ördög várat épített magának, valóságos kőből rakott várat, hogy ragadmányaikat ott hordják össze, s fejüket, mikor nekik tetszik, ott hajtsák nyugodalomra.

A tordai hasadékban kiválasztották maguknak a legnagyobb barlangot. Rettenetes erőfeszítéssel, csavargós lépcsővel alkalmas utat készítettek a barlang nyílásához. A lépcsőnek két oldalához nagy kövekből falakat illesztettek s a falakat lőréssel látták el. A barlang nyílását befalazták, csak egy ajtót hagytak rajta. De a barlang üregeit kitisztogatták s egérutat készítettek maguknak az indali-völgy felé a megmérhetetlen szikla alatt. Egérútjuk külső nyílását senki sem ismerte, úgy el volt az rejtve rettenetes szakadékok közt sűrű bozót árnyékában.

A barlangnak sok ürege volt. Minden üreg egy-egy palotává lett elkeresztelve. Ez az őrség palotája, ez a pihenő legénység palotája, ez a kincstár, ez az éléstár, ez a vigadó palota, ez a Fehér Ördög, amaz a Fekete Ördög ágyasháza. Így beszéltek maguk között istentelen ebfajtái. Volt egy oltáros házuk is, melyben az elrablott templomi ékességekből egy kis templomot akart egyik-másik gyávább lelkű haramia berendezni. Egy nagy követ el is neveztek oltárnak, le is terítették drága terítővel s fel is állítottak rá egy aranyfeszületet.

De mit tett erre a Fekete Ördög? Nem szerette ő azt, hogy legényei istent forgatják gonosz elméjükben, fogott tehát fekete macskát, agyoncsapta, száraz ágra, meleg napra kiakasztotta, s mikoron már egészen megszáradt: titkon, észrevétlenül a feszületre helyezte azt. Hát amikor istenhez térni akaró legényei letérdelnek a feszület előtt imádkozni s szemüket rávetették a feszületre: íme fekete macska vicsorgott le rájuk meztelen fogaival. Nosza lett köztük nagy riadás, majd, hogy halálba nem szaladtak.

Íme ily pogány fajzat támadta meg Mikola László uramat Szász-Fenesen.

Tudni kell pedig, hogy Mikola László uramnak szász-fenesi udvara akként építtetett hajdanában, istenben boldogult Mikola Péter urunk idejében, hogy az néminemű katonai erősségnek is beillenék. Szabad helyen, dombos helyen állt, a kastélynak falai mind megannyi bástyafalat képeztek; a bástyák körül mély és széles árok nyújtózkodott végig, az árokba szabadon be- és kijárhatott a Szamos vize azon a széles csatornán, melyet szintén Mikola Péter urunk húzatott tótfalvi jobbágyaival és szász-fenesi szolgáló embereivel. A két Ördög valamennyi ördög segítségével se tudott volna ide behatolni, ha a felvonó hidat idejekorán felhúzzák s az udvarbeli őrség elegendő számban és éberségben megállja a helyét.

Hanem hát mégis megtörtént a nagy veszedelem. Bizonyára így akarta isten az ő kitanulhatatlan bölcsességében.

Volt az udvarban fegyverfogható férfi-ember elegendő.

Ott volt Szapora Máté várnagy uram két erős legénnyel. Ott volt három rendszolga, egyik ugyan öregecske már, de a többi javabeli. Ott volt hat lovász, két lóhajtó, tíz csatlós, három étekfogó s vagy tizenöt szolgáló ember, akiket rendesen Szapora Máté uram szokott berendelni már néhány hét óta, amióta tudniillik Kerecsédy udvarbíró uram betegen fekszik ágyasházában.

Mostan pedig még többen is voltnak együtt. Éppen Klára napja következett, Mikola Lászlóné asszonyom őkegyelmének neve napja, melynek örömére évenkénti tisztes szokás szerint meg kellett ülni a lélekvidámító vendégséget. Bejöttek azért az udvarba néhányan azok közül is, kik ott nem laktak, de akik a vendégségről elmaradni sehogy sem akartak, mert az elmaradás méltán a háziasszony őkegyelme iránt való nagy tiszteletlenségnek tekintetett volna. Így jöttek be jó idején tiszteletes, tudós Kerellei Ádám prédikátor uram az ő szeretett hitestársával és ifjú ember káplánjával, továbbá Gábor deák harmadmagával, végre Szász-Lónáról, Gyaluról és Oláh-Fenesről is egynéhányan, atyafiak, szomszédok és jó ismerősök. Még szerencsének mondható, hogy az országos főemberekből való atyafiság amaz ármányos Steinville generális meghívására Kolozsvárott időzött valami ünnepélyen vagy tanácskozáson, különben a két haramia még azokat is megcsúfolta volna. Két vallon lovas tiszti ember, egy kapitány és egy zászlótartó szintén bejöttek az udvarba, jól tudva, hogy Mikola László uram itt a német sereg torkában császárnak hódolt s császár iránt való hűségét Steinville generálisnak bejelentette. Ők is nyavalyások éppen a legrosszabb időben jöttek.

A két haramia nagy előrelátással hajtotta végre gonosz cselekedetét.

A Fehér Ördög már déltájban leszállt a tótfalusi havasról s a délutáni órákban a szász-fenesi szőlőkben rejtőzködött. Rögtön elküldte azonban Zsián Petrut, hogy a fenesi gázlón átmenve, a kajnamáli úton keresse meg a Fekete Ördögöt s mondja meg neki, hogy napnyugta után egy órára a kastély árka mellett levő füzesbe és rekettyésbe jöjjön embereivel.

Minden ekképpen történt. A Fehér Ördög volt huszadmagával. Alkonyodás közben egyenként szállingózva észrevétlenül összejöttek a füzesben és rekettyésben.

Húsz erős haramiát, a legbátrabbak közül valót, fejszével és mordályokkal fölfegyverezve az útra állítanak, mely a faluból az udvarba vezetett. Ha jobbágynak eszébe jutna ura segítségére szaladni, az a húsz legény állja majd útját. A Fehér Ördög volt vezérük.