ZSIDÓ EMESE TÍMEA

HOMO FORTIS

Könyv Guru

Budapest, 2023

A tizennyolc éves Homo Fortis a Homo sapiens sapienst követő következő emberi faj első egyede. Mindennapjait egy különös laborban, kísérleti alanyként tölti, miközben a külvilág létezéséről még csak nem is tud. Nap mint nap vizsgálatokat végeznek rajta, és ő abban a hitben él, hogy ez teljesen normális dolog.

Az egyik ilyen kísérlet keretén belül egy idegen fiút vesz észre az övével szomszédos szobában. A falon keresztül elkezdenek beszélgetni, majd Ábel pár nap múlva kiszabadítja, megmutatja neki a kinti világot. Ekkor látja először a napot, az eget, a felhőket, és ekkor találkozik más emberekkel. A történtek hatására Homo Fortis szinte teljesen elveszíti a bizalmát a laborban, valamint a gondozójában, Emmában. Hogy milyen tapasztalatokat szerez a való világban és milyen titkokról hull le a lepel saját magával és útitársaival kapcsolatban, az csak az izgalmas, fordulatokban gazdag történet legvégén derül ki.

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

1. FEJEZET

Van négy fal a szobámban. Egy fehér, egy sárga, egy piros és egy fekete. A fehér falon egy ajtó van. Az ajtó is fehér színű. Van egy ágyam, ami a fekete falnak van támasztva, mely a piros fallal néz farkasszemet. A piros falon egy tükör lóg lefelé. Látom benne magamat. A sárga falnál egy asztal van és egy szék. Azok is sárgák, mint a fal. Emellett minden falba van egy fiók, pontosan mellmagasságba. A fiókok olyan színűek, mint a fal, amelyhez tartoznak. Minden fiókban egy póló, egy nadrág, fehérnemű és egy pár zokni van. A ruhadarabok is olyan színűek, mint a fiók, amelyikben vannak. Tulajdonképpen a fehér falban fehér öltözet van, a sárga falban sárga öltözet van, a piros falban piros és a fekete falban fekete. Emma azt mondta minden új nap elején azt vegyem fel, amelyiket akarom. Én mindig a fehéret veszem. Kivétel nélkül mindennap.

Emma az egyetlen, akinek tudom a nevét. Ő az egyetlen, aki beszél hozzám, az ő hangja az egyetlen, amit eddigi életemben hallottam. Emma minden reggel, épp miután felöltöztem, megjelenik a szobám ajtaja előtt, és kopog. Kinyitom az ajtót, ő meg mosolyogva néz rám. Mindig egy fehér, hosszú köpenyben van, kezében papírok. Naponta hatszor jön hozzám, háromszor hoz enni, kétszer kikísér a fürdőszobába és egyszer elvisz a vizsgálatra. Tudom, hogy miután az utolsó étkezésen is túl vagyok, az ágyba kell feküdnem, és be kell csuknom a szemem. Ezt követően bármikor, ha kinyitom a szemem, nem fogok látni semmit, mert sötét lesz. Aztán meg, hosszú idő után, miután pislogok egyet, újra világos lesz, és jön az első étkezés. Tudom, mert már kipróbáltam, hogy nem hagyom lecsukva a szememet. Ezt hívják új nap elejének. Az első étkezést.

Emma ma már volt egyszer nálam, amikor az első étkezést hozta. Hamarosan jön megint. Tudom, hogy miután elfogyasztottam az első étkezést, el kell számoljak az ujjaimon hétszázhúszig, és Emma megint kopogni fog. Ez mindig így van.

És ahogy mondtam, a hétszázhuszadik ujjemelésem után kopogást hallottam. Felálltam a földről, és az ajtóhoz léptem. Lenyomtam a kilincset, és a fehér ajtó másik felén megpillantottam Emmát. Mosolygott. Emma mögött két ember állt, fegyverrel a kezükben. Olyan alaposan voltak felöltözve, hogy nem is látszott az arcuk. Ők a fegyveresek. Mindig Emmával vannak. Sose értettem, miért kísérik el őt mindenhova, de annyira nem is érdekelt, sose beszélnek, sose szólalnak meg, sose csinálnak semmit, egy hangot se adnak ki, csak egyszerűen jönnek utánunk.

Emma ugyanúgy nézett ki, mint máskor. Fehér, hosszú köpenyben volt, kezében papírokkal. Én is olyan voltam, mint máskor: fehér póló, fehér nadrág és fehér zokni. Ma is a fehér falból vettem ki.

Emma mosolygott.

– Szervusz, Homo Fortis – köszönt kedvesen –, megetted az első étkezésed? – kérdezte.

Hangja lágy volt, nem kiabált, de nem is volt túl csendes, nem hadart, és szépen, artikuláltan kimondott minden szót.

– Szia, Emma. Igen – feleltem.

Az én hangom nem olyan volt, mint Emmáé. Az ő hangja mintha simogatná a hallásom. Az enyém meg a torkomat simogatja, érzem, ahogyan a levegő átjárja, majd elhagyja a számat.

– Kérlek, gyere, csináljuk meg a vizsgálatokat – mondta, majd hátat fordított nekem, azzal a céllal, hogy kövessem.

Elindultam Emma után a hosszú, fehér folyosón. Mögöttem jöttek a fegyveresek. Rájuk néztem, de még a szemüket sem láttam, úgy el volt takarva mindenük. A folyosó végén egy lift volt meg egy ajtó. Beszálltunk a liftbe. A fegyveresek mentek be először, és megfordultak. Mi is bementünk utánuk. Emma megnyomta az egyik gombot, és a lift elindult. Mindennap megyek ezzel a lifttel. Ezzel megyünk el abba terembe, ahol a tesztelés folyik.

A lift megállt, és kinyílt az ajtó. Egy másik fehér folyosó állt velünk szemben. A fegyveresek kíséretében kiszálltunk a liftből, és elindultunk a hosszú folyosón. A folyosó végén két terem volt két ajtóval. Mint mindig, én bementem a jobb oldalam felőli ajtó mögötti részbe, Emma meg a másikba. A fegyveresek az ajtó előtt álltak meg.

A szobámon kívül ez a másik hely, ahol gyakran vagyok. Itt minden fal fehér, és nincs itt más, csak a szoba közepén egy asztal és egy szék. Azok is fehérek. Leültem a székre, és vártam az utasítást.

– Na, rendben – szólalt meg Emma, de nem tudom, honnan.

A hang a sarokból jött. Még a kisebb énem korában egyszer rákérdeztem, hogy honnan jön a hang. Azt mondta Emma, hogy azzal ne foglalkozzak. – Homo Fortis, kérlek, vedd le a karperecet.

A karperec az, ami mindig, de mindig rajtam van, bárhol vagyok. Az egyetlen hely, ahol levehetem, az ez a szoba. A karperec egy vasból készült, nehéz, vastag tárgy, ami körbetekeri a csuklómat. Van rajta egy gomb, azzal teszem fel és veszem le. A karperec belső részén, ami a bőrömhöz ér, huszonöt vékony tű található, amelyek belefúródnak a kezembe, amikor felteszem. Az elején fájt, amikor felraktam, de már megszoktam.

Megnyomtam a gombot a karperecen, mire a két vége széttolódott, és a tűk visszahúzódtak a karperecbe. Hirtelen minden megváltozott. Furcsa nyomást éreztem a kezemben. Fájt. A fejem is zúgott kicsit. A lábamban bizsergést éreztem, de olyan bizsergést, ami fájt. Halk hangokat hallottam, amit Emma hangja tört meg.

– Homo Fortis, kérlek, égjen az égő az asztal közepén.

Ekkor vettem észre, hogy tényleg van egy égő az asztalon. Nem volt semmihez hozzákötve, egymagában állt az asztal közepén.

Követtem Emma parancsát. Vettem egy nagy lélegzetet, és az asztalra helyeztem a kezem, szorosan, mintha próbálnám megmarkolni. Csak az égőre koncentráltam. Hirtelen az a halk hang elhallgatott, de a zúgás hangosabb lett. Hangosabb és még hangosabb, és pár pillanat alatt már fülsiketítően hangos. A kezem az asztalra szorult, és úgy éreztem, hogy az egész testsúlyom a kezemre terhelődik. A vérkeringésem mintha irányt váltott volna, és az összes a kezeimet vette célba. Az agyamat mintha szorította volna a koponyám, és úgy éreztem, mintha zsugorodna a fejem a nyomástól. A kezem reszketni kezdett, de hirtelen olyan volt, mintha nem tudnám elengedni az asztalt, mintha odaragadt volna a tenyerem. Csak az égőre figyeltem, mintha érezném, amit érez. A testem kezdett felforrósodni, de lehet, nem is az én testem, hanem az égő. Ilyenkor nem tudom, melyik érzés kihez tartozik. Még forróbb lettem és még forróbb. Az égő elmosódott a szemem előtt, és olyan érzésem volt, mintha csak azt várnám, hogy felrobbanjak. Még forróbb lettem, és még forróbb, már égett a kezem.

Az égő világítani kezdett. Abban a pillanatban, amikor megláttam a fényfoltot, kifújtam a levegőt, és levettem a kezem az asztalról. Rohamosan múlt el az összes fájdalmam. Már nem zúgott a fejem. És a kezem sem reszketett.

– Ügyes vagy, Homo Fortis! – hallottam Emma hangját. – Most kérlek, vedd fel a karperecet, és visszakísérlek a szobádba. Ma már többet nem kell semmit csináldod.

2. FEJEZET

Amióta az eszemet tudom, itt vagyok. Az elején nem értettem semmit. Amikor még a kicsi énem voltam, naponta kétszer is vittek tesztelni. Olyanokat kellett csinálnom, hogy mondjuk mondjam meg, hány égő világít a letakart dobozban. Mindig tudtam. Van egy olyan érzésem, ami mindig megmondja a helyes választ. Mintha látnám, mi van a letakart dobozban. Ezt a fajta feladatot még mostanában is kell csinálnom, csak nem égőkkel, hanem mással. Aztán olyan feladataim is voltak, hogy egyek meg két egyforma ételt, általában ez alma vagy szőlő volt, és mondjam meg, melyiket szedték le a fáról hamarabb. Ez volt az, amit nagyon sokszor elrontottam. Idővel megtanultam meghallani, amit a másik ösztönöm mond. Olyan ő, mint az első, csak vegyük úgy, hogy más nyelven beszél.

Emlékszem, hogy kétszer megtörtént az is, hogy egy tesztszobában, ahova kivételes alkalommal vittek, nem volt gravitáció. Csak lebegtem, nem nagyon tudtam mozogni, csak haladni, de legfőképpen nem tudtam megállni a lábamon. Pedig azt mondta Emma, hogy álljak meg a szoba padlóján, és sétáljak. Az első alkalommal ez nem jött össze. De ez régen volt. Egy ideig hanyagolták is ezt a tesztet. Aztán hosszú idő után újra abban a szobában találtam magam. A második alkalommal, amikor megpróbáltam, az érzésem azt mondta, hogy próbáljam az egész súlyom a lábamba vezetni. Nagyon kellett koncentráljak, de kicsi fájdalommal sikerült, és megálltam a lábamon. Úgy sétáltam a gravitáció nélküli teremben, mintha egy teljesen természetes helyiségben lennék.

Egyszer, még nagyon-nagyon régen, egyik nap fájt a fejem az egyik teszttől. A fejfájás miatt másnap nagyon fáradt voltam, és semmihez sem volt kedvem. Mindenen felidegesedtem, ordibáltam, meg csapkodtam a falat. Hozzáteszem, ez nem én voltam, hanem a kicsi énemnek a kicsi énje. Belőle is csak ez az egy emlék maradt meg. Aznap, amikor ez történt, a piros falból öltöztem. De csak a zoknimat. A többi nem tetszett. Szóval fehér nadrágban, fehér pólóban és piros zokniban álltam Emma előtt. Hirtelen nagyon elcsodálkozott, és a fegyveresek is mögötte, mintha izgultak volna. Aznap nem sikerült a teszt, mert még mindig fájt a fejem. Akkor kaptam Emmától a karperecet. Azt mondta, ez megvéd a fejfájástól. Igaza lett. Azóta egyszer sem fájt a fejem. De más bajom sem volt. Minden napom egybefolyt, egyiket sem törte meg semmi különleges, még egy rosszul vett levegővétel sem. Elkezdtem nem érezni. De ez nem is baj. Ma már nem is tudom, milyen érezni. De nem is érdekel. Csak sodródom a mindennapokkal, egyik étkezésből a másikba, egyik tesztből a másikba, egyik vizsgálatból a másikba. És nem is bánom. Jó ez így nekem.

Miután elfogyasztottam az első étkezésem, átöltöztem, és már vártam is, hogy Emma kopogjon. Ezen a világosságon kicsit könnyebb lesz, mert tudom, hogy minden harmincadik első étkezés után Emma vizsgálatra, más szóval „kezelésre”, visz. Ott nem kell csinálnom semmit, ő csinál mindent. Ilyenkor szoktunk beszélgetni egymással.

Emma megint pontos volt, a hétszázhuszadik ujjemelés után kopogott. Kinyitottam az ajtót, és mosolyogva nézett rám. Fehér köpeny, papírok és a fegyveresek mögötte. Mint mindig.

– Szervusz, Homo Fortis. Ettél? – kérdezte.

– Igen, ettem – feleltem.

– Akkor jó, kérlek, kövess – mondta, és már meg is fordult.

Én követtem őt, engem meg a fegyveresek. A liftbe érve Emma megnyomott egy gombot, és már el is indultunk. Kis idő után a lift kinyílt, és kiléptünk a folyosóra. Emma egy terembe vezetett, de oda ezúttal mind a ketten bementünk. A terem tele volt műszerekkel, gépekkel, mindenféle orvosi felszereléssel. Egy furcsa ágy volt a szoba egyik falának támasztva, arra kellett leülnöm. Miután leültem, Emma máris mosolyogva lépett felém, az ujjamra téve egy csipeszszerű valamit, amely a pulzusomat méri.

– Mindent megeszel, amit az étkezéseknél kapsz? – kérdezte, miközben egy tűt szedett elő az egyik fiókból.

– Igen, az egyetlen, amit nem eszem meg, az az eper. Nem ízlik – magyaráztam.

– Pedig azt is meg kéne enned – mondta –, sok vitamin van benne. Jót tesz.

Emma a tűvel vett vért, amit a karperecnek hála már meg sem érzek. A vért egy kicsi műanyag üvegbe tette, lezárta, majd lerakta mellém az ágyra. Az üvegben a vér elkezdett az üveg azon felén tömörülni, amelyik felén én ültem. Mintha mágnes lennék, és vonzanám a vért. Nem kellett sok idő, amíg az üveg felborult. Emma elégedetten vette el, és egy apró fagyasztóba tette, ahol az eddigi összes vizsgálatról származó vérmintám volt.

– Remek – mosolygott közben –, minden rendben van, nem vagy beteg. A pulzusod? – kérdezte, de már le is vette a műszert az ujjamról. Megnézte, és boldogan megállapította, hogy jól vagyok. – Nagyszerű! Ez is rendben.

Ezután félrerakta ezt is, és egy másik gép került fel a kezemre. Egy képernyőhöz volt kötve, amely egy csakis számomra kifejlesztett műszer volt, legalábbis Emma szerint. A képernyőn apró pontok voltak, a legtöbb fehér, csak egy-egy kék pontocska jelent meg, de azok is nagyon gyorsan tűntek el. Nem tudtam, mit jelentenek, csak Emma tudja az ilyeneket.

– Emma – fordultam felé –, ez mit mutat? – kérdeztem, és reméltem, hogy ad valami értelmes választ, nem olyat, amilyet szokott, hogy mondjuk, „úgysem érted”, „mindegy”, „ez semmiség, ne foglalkozz vele”.

Emma felém se fordult, csak mosolyogva bámulta a képernyőt, és magyarázott nekem, mutogatva közben.

– Látod a fehér pontokat? Na, azok azok a dolgok, amik megölik a rossz baktériumokat, a vírusokat, amik a szervezetbe jutnak. Emlékszel, amikor még nemrég adtam egy pirulát, amit le kellett nyelned? – felém fordult, én meg bólogattam. – Na, abban egy igazán veszélyes vírus volt. Azok a kék pontok.

– Abból csak négyet látok – bámultam a képernyőt.

– Igen, a fehér pontok megölik őket, méghozzá nagyon gyorsan.

– És az jó dolog? – kérdeztem.

– Ó, igen, nagyon! – lelkesedett. – Neked sokkal több ilyen fehér pontod van, mint nekem, vagy a fegyveresek bármelyikének. Vagy harmincszor annyid van – magyarázta –, ami azt jelenti, hogy amitől mi betegek leszünk, attól te nem.

– De nektek hogyhogy nincs annyi, mint nekem?

– Az mindegy, nem lényeges – és jött is a tipikus Emma-féle válasz, pont, amikor beleéltem magam, hogy ezúttal mindent el fog mondani.

– Ezek a véremben vannak? – érdeklődtem a fehér pontok iránt.

– Igen – felelte Emma, de már vette is le a kezemről, és kikapcsolta a képernyőt.

Ezután még egy műszert tett rám, pontosabban a mellkasomra tapasztott egy apró fémkarikát, ami egy másik fém valamivel volt összekötve, és ujjemelésenként kettőt csipogott. Őszintén szinte semmit nem tudok ezekről a gépekről, nem tudom, Emma mit csinál, nem tudom, mire jó ez, nem tudok semmiről. Emma sose mondja meg. De nem csinálok belőle nagy felhajtást, egyik pillanatban kíváncsiságot érzek, a másikban már nem érdekel. Ez a karperec miatt van.

Amíg ez a műszer rajtam volt, Emma kivett a fiókból három pirulát, és vizet töltött egy pohárba. A poharat a kezembe adta, a pirulákat meg tartotta a tenyerében.

– Kérlek, vedd be ezeket – emelte felém.

Szó nélkül sorba lenyeltem a pirulákat. Egyiknek sem volt jó íze. Ezeket minden alkalommal megkapom. Emma szerint vitamin. Hiszek neki. Mi mást tehetnék?

Emma levette a mellkasomról a készüléket, így abbamaradt a csipogás. Amíg ment, addig megszokta a fülem, de ahogy leállt, rájöttem, hogy jobb nélküle.

– Na, rendben, Homo Fortis – mondta Emma hosszabb idő után, miután levette az ötödik műszert is rólam. – Mára ennyi. Gyere, menjünk vissza.

Nem mondtam semmit, nem kérdeztem semmit, csak elindultam Emma után. Ilyenkor úgy érzem, hogy irányítva vagyok. Tudom, mert a kicsi énem volt, amikor nem fogadott szót. Tudom, mert emlékszem. Sok minden tudok. Csak azt nem tudom, hogy mi lenne, ha egyszer nemet mondanék. Mindig bennem van egy pillanatig, de utána meggondolom magam. Szeretem a szobámat, nem azért mondom, csak itt, a folyosón lenni… sokkal izgalmasabb. Itt vannak mások is, nem csak én. Itt van Emma. Ja, meg a fegyveresek. Szeretem megnézni őket, olyan furcsán öltöznek. Nekik biztosan nagyobb fiók van a szobájukban.

3. FEJEZET

Emma kopogott. Megint pontos volt. Épphogy felemeltem a hétszázhuszadik alkalommal is az ujjam, már hallatszott a kopogás. Felálltam a földről, és kinyitottam az ajtót. Emma mosolygott rám, mint ahogy minden egyes alkalommal szokott.

– Szia, Homo Fortis – köszönt kedvesen –, ettél már?

– Igen – feleltem.

– Az epret is? – kérdezte. – Ma külön tettem belőle hármat is.

– Igen, azt is megettem – bólogattam, és visszaemlékeztem gyorsan, hogy mennyire megszenvedtem azt a pár ujjemelést, amíg lement a torkomon.

– Igazán büszke vagyok rád – mondta –, kövess, kérlek.

Elindultunk a hosszú folyosón a lifthez. Odaértünk, beszálltunk. Emma megnyomott egy gombot, és már mentünk is felfelé. Amikor felértünk, a fehér folyosó tárult elénk. Végében a két ajtóval, két szobával. Egyikbe bementem én, a másikba Emma, a fegyveresek meg megálltak az ajtóm előtt. Mint mindig.

Az én szobámban most is ugyanúgy ott volt a fehér asztal és a fehér szék. Leültem a székre, és vártam az utasítást.

Az ez előtti világosságkor volt a vizsgálat, ami azt jelenti, hogy mostantól hosszú ideig megint csak tesztek lesznek. Nem láttam az asztalon se égőt, se semmit. Kezdtem sejteni, hogy ma mit fogok csinálni.

– Homo Fortis – hallottam Emma hangját –, kérlek, vedd le a karperecet.

Megnyomtam a gombot, és a karperec két vége eltaszította egymást. Levettem a karperecet, és az asztalra helyeztem. Kicsit megmozgattam a csuklómat, el-el szokott zsibbadni, ha sokat van rajtam a karperec. Egy kicsit megfájdult a fejem, de nem volt vészes.

Már észrevettem párszor, hogy amikor leveszem a karperecet, a tűk visszahúzódnak a műszer belsejébe, de a csuklómból egy csepp vér sem folyik ki. Mintha nem tudna kifolyni, mintha bennem tartaná valami. Erre nagy énem korában jöttem rá, szóval már rá se kérdeztem. Úgyis tudtam, hogy rendes választ nem fogok kapni.

– Homo Fortis – törte meg a gondolataimat Emma hangja –, kérlek, csukd le a szemed. – Lecsuktam azonnal. – Rendben. Most meg kérlek, mondd meg, hogy hány ember van az ajtón kívül.

Igen. Ez olyan féle feladat volt, mint a letakart doboz. Csak mostanában emberekkel történik ez, és emellett meg kell még határoznom a legidősebbet és a legfiatalabbat, sőt még a magasságukat is meg kell mondjam. Csukott ajtóval és csukott szemmel. Ez az egyik legkönnyebb feladat, csak ettől utólag mindig fáj a fejem. Amíg fel nem teszem a karperecet, persze.

Vettem egy nagy levegőt, és elkezdtem arra koncentrálni, hogy a fejemben megfessem a szoba és a szobán túl a folyosó képét. Elképzeltem az asztalt, a széket, amin ülök, az ajtót és a hosszú folyosót, lezárva az egész megalkotott képet a folyosó végén lévő lifttel. A fejem, ahogy tudtam előre, elkezdett fájni. A lábam és a kezem teljesen ellazult, és az egész testsúlyom a fejemre helyeződött. Úgy éreztem, mintha a vérkeringésem irányt váltana, és a fejembe tartana. Pontosan olyan volt, mint amikor felfekszem az ágyra, és a fejemet, de csak a fejemet lelógatom a szélén, és mintha minden vér belefolyna. Pontosan úgy éreztem most magam, azzal a különbséggel, hogy a fejfájás sokkal erősebb volt.

A fejemben lévő képben megjelentem én. Ültem a széken, a kezeim az asztalon, az arcom tiszta piros volt. Lecsukott szemmel ültem, és láttam magamon, hogy meglehetősen erőlködőm. A gondolataim, mint egy szellem, átrepültek az ajtón, és a folyosót kezdték bámulni. Hirtelen az ajtó előtt egy emberforma körvonala kezdett halványan kirajzolódni. Magas volt és elég idős, de ezt nem abból tudom, hogy látom, hanem hogy ha közelebb megyek hozzá, mennyi nyomást érzek, és mekkora távon. Egyre jobban láttam a kirajzolódott formát, majd egy fegyvert éreztem a kezében. Ez egy fegyveres.

Ezt követően végigfutottam a folyosón, de nem éreztem már sehol nyomást. Ekkor visszafutottam magamhoz a szobába, kikerülve a fegyverest a folyosón, és már épp megszólaltam volna a választ mondva, amikor a mögöttem lévő fal mögött egy alak rajzolódott ki. Nem tudtam átmenni a falon, hogy lássam; ott még nem jártam, szóval nincs benne a fejemben megalkotott képben. A lehető legközelebb mentem a falhoz, ahol bár nem nagyon, de éppen eléggé éreztem a nyomást. Egy kicsivel alacsonyabb, mint a fegyveres, de sokkal fiatalabb, mint ő. A nyomás sokat változott, mintha az illető folyton mozogna. Ez is biztosan Emma műve, hogy kicsit megnehezítse a feladatot. Visszarepültem magam elé, és még mindig csukott szemmel megszólaltam.

– Két embert látok, az egyik egy idősebb, kábé száznyolcvankilenc centi magas, a másik…

– Hány embert láttál? – szakított félbe Emma. A hangjában most nem éreztem a megszokott mosolyt.

– Kettőt – feleltem.

Valami reakcióra vártam, hisz Emma nem szokott visszakérdezni. Vagy ha meg is teszi, mindig szól, hogy rendben, akkor folytathatom. Most nem szólt. Hallgatott. Szóval folytatni kezdtem.

– Az egyik egy idősebb, kábé száznyolcvankilenc centi ma…

– Homo Fortis, kérlek, nyisd ki a szemed, tedd fel a karperecet, és kövesd a fegyvereseket, ők visszakísérnek a szobádba – adta ki a parancsot.

Hangjában aggodalmat és félelmet éreztem. Kinyitottam a szemem, mire eltűnt a kép, amit alkottam a fejemben, és szófogadóan feltettem a karperecet. Ahogy feltettem, a tűk a bőröm alá fúródtak, és el is múlt a fejfájásom. Az ajtót kinyitotta az egyik fegyveres, és intett a kezével, hogy siessek. Kiléptem az ajtón, mire velem egyidőben Emma ajtaja mögül egy másik fegyveres bukkant elő. Az egyik elöl ment, a másik hátul, mögöttem. Emma nem jött.

Soha nem történt ilyen, hogy Emma félbeszakítsa a feladatot, és azt parancsolja, hogy visszamenjek. Olyan meg főleg nem volt, hogy ne ő kísérjen vissza. Gyorsan történt minden. Egy pillanatra visszafordultam, hogy megnézzem, Emma jön-e. A fegyveres, aki kijött Emma szobájából, nyitva hagyta az ajtót, így beláttam rajta. A szoba falai feketék voltak, és rengeteg műszer volt bent. A szoba közepén egy fekete szék. De ami igazán megdöbbentett, az az ajtóval szemben álló másik ajtó. Egy második helyiség nyílt Emma szobájából. Az ajtaja tárva-nyitva állt, és egy fegyverest láttam bent, aki fenyegetően tartotta a fegyverét az egyik irányba. Abba az irányba, ahol az ismeretlen nyomást éreztem pár ujjemeléssel ez előtt.

A mögöttem álló fegyveres a tekintetem elé állt, így kénytelen voltam megfordulni. A két fegyveres gyorsított a tempón, már szinte futottak a lifthez, így nekem is futnom kellett. A lifthez érve az gyorsan kinyílt, és beléptünk rajta. A gombokhoz legközelebb álló megnyomta a gombot, és a lift elindult lefelé.

4. FEJEZET

Kicsit aggasztott, amit nemrég láttam. Sosem láttam azt a szobát belülről. Rengeteg műszer volt bent, rengeteg. Nem tudom, hogy Emma mit kezd velük, miért ül abban a szobában, miért van az ott, miért nem jön velem a másik szobába. Úgy érzem, mintha meg lennék figyelve. Hihetetlen, hogy az mindig ott volt, de még egyszer sem láttam, nem tudtam róla. De az még jobban aggasztott, hogy mi történt. Egyszerűen biztos, hogy arra az ismeretlen személyre lőttek. Ő nem fegyveres volt, nem olyan volt az érzés. Ő kisebb volt, magasságban is es korban is. Azon gondolkodtam, hogy a fegyveres lelőtte-e az ismeretlent. Vagy ki volt ő? Mi lett vele? Semmit sem tudtam, de azt igen, hogy erről Emmát hiába kérdezném meg. Úgysem adna választ.

Igazából azt sem tudom, mit aggódom érte. Nem is tudom, ki az. Lehet, hogy mégiscsak egy fegyveres. Hisz ki más lenne, ezen a helyen nincsen senki más, csak én, Emma és a három fegyveres. Itt lakunk. Talán van egy negyedik fegyveres is, akit még nem láttam, ezért nem tudom azonosítani. Ez a logikus magyarázat.

Ekkor kopogtattak. Felálltam az ágyról, mert hát ott ültem, és kinyitottam az ajtót. Emma volt, de most már teljesen megszokottan állt velem szemben, mosolyogva, mintha semmi sem történt volna. A harmadik étkezésem volt a kezében, észre sem vettem, hogy a második kimaradt. Átnyújtotta nekem, és bejött a szobámba. Ilyet csak akkor csinál, ha beszélni szeretne velem. Az, hogy bejött, azt bizonyítja, hogy az első étkezés utáni események megtörténtek. Nem csak képzeltem, tudniillik, ez az elmélet is felmerült bennem, hogy elképzeltem az egészet. Emma leült a székre, én meg az ágyamon foglaltam helyet, és neki is láttam enni.

– Jól vagy, Homo Fortis? – kérdezte.

– Igen – feleltem, miután lenyeltem egy falatot.

– Nem akarlak zavarni, csak elmondom, hogy a következő első étkezés után nem fogunk tesztelni, feladatot csinálni – magyarázta –, hoztam egy pirulát, miután ettél, kérlek, vedd be. – Ezzel letett az asztalra egy fehér bogyószerű apróságot.

– Rendben – bólogattam. Ekkor már Emma állt fel a távozáshoz. – Emma – kezdtem, mire felém fordult –, mi történt a feladat alatt?

– Semmi, ne foglalkozz vele – jött a nem meglepő válasz, és már ki is ment a szobából, becsukva maga mögött az ajtót.

Miután elfogyasztottam a harmadik étkezésem, felálltam, és az asztalon lévő pirula után nyúltam. Emma parancsára azt is lenyeltem. Ezt követően felfeküdtem az ágyamra, és elkezdtem bámulni a falat. Még mindig a történteken töprengtem. Nem hagyott nyugodni sem az ismeretlen, sem a műszerek, Emma választalan válasza meg annyira sem. Már kezd zavarni, hogy nekem nem mond el soha semmit. Miért feketék a szobája falai? Az enyém meg miért színes? Semmit nem tudok. Semmit.

A csendben elmélkedve, hirtelen egy zajra figyeltem fel. Egy koppanásra. De nem az ajtómon. Elhallgatott. Aztán megint egy koppanás. Felültem az ágyon, és körülnéztem. Semmit nem láttam, ami megmagyarázná a hangot. Sose hallottam még ilyet. A fekete fal felől jött. Csak bámultam a falat, hátha magyarázatot ad.

Megint elhallgatott. Pár ujjemeléssel később meg már megint egy koppanás. Közelebb kúsztam az ágyban a falhoz, hátha mást is hallok. És még egy koppanás. Talán Emma az. Vagy egy fegyveres. Nem tudom, de valami kopog egyet-egyet.

– Hahó – mondtam ki hangosan, reménykedve, hogy valaki válaszol.

A kopogás abbamaradt. Csend lett. A kimondott szó visszhangzott a fülemben hosszú ujjemelésekig. Semmit nem hallottam már.

– Hahó – mondtam újra.

Semmi válasz nem érkezett a fal túloldaláról. Mintha a kopogás nem is lett volna sohasem, csak megint képzelődtem. Nem felelt senki, nem hallottam semmit, csak a hangom csengését a fejemben. Vártam még egy kicsit, de semmi. Lehet, tényleg képzeltem. Hisz ezen az emeleten nincsen semmi más, csak a szobám. Nincsen semmi, ami kopoghatna. Eltoltam magam a faltól, és feladtam a hang utáni nyomozást. Hátradőltem az ágyamon, és folytattam a gondolkodást a történteken.

– Helló… – szűrődött egy hang be a szobámba.

Ekkor hallottam meg először a hangját. Hirtelen elállt a lélegzetem. Meg sem mertem moccanni az ágyban. Ez nem Emma hangja. Az övé nem ilyen. Ez a hang mély, mégis bársonyos. Soha nem hallottam még ilyen hangot. Ámulva feküdtem az ágyban, és hallgatóztam. A fekete fal irányából jött ez az igazán érdekes hang, onnan, ahonnan ez előtt még a kopogások hangjára figyeltem fel. Kicsivel ez után felültem, és török ülésben farkasszemet néztem a fallal. Nem tudtam, mit mondjak, mondjak-e egyáltalán valamit, de azt tudtam, hogy van valaki a fal mögött.

– Öhm – kezdtem –, szia. – Szorítottam ki magamból egy szót.

Izgatottan vártam, hogy válaszol-e valaki egyáltalán. Türelmetlenül bámultam a falat, gondolva, hogy látok valakit mögötte, de tévedtem.

– Szia – válaszolt a hang.

Tetszett a hang. Szép volt és érdekes, még sosem hallottam más hangot. Nagyon élveztem, de egyben meglepett is voltam, és egy kicsit féltem is. Még sosem beszéltem senkivel Emmán kívül. Nem tudom, hogyan kell, vagy mit kell mondani.

– Ki vagy? – kérdeztem.

– A nevem Ábel – felelte.

Megdöbbentem. Ez egy ember. Neve is van: Ábel. Nem tudtam róla semmit, ez nekem nagyon furcsa volt. Úgy éreztem magam, mintha egy fallal beszélgetnék. De ez egy ember volt. És beszéltem vele! Egyszerűen el sem hittem, sőt, legbelül azt gondoltam, hogy csak képzelődőm.

– Téged hogy hívnak? – hallottam megint a hangot.

Egy kicsit eltűnődtem.

– Homo Fortis – válaszoltam, majd valami reakcióra vártam.

– Homo mi? – értetlenkedett a hang a fal túloldaláról.

– Homo Fortis – ismételtem meg magam, remélve, hogy most már hallja.

– Fura neved van – állapította meg –, ha nem hallanám a hangod, meg nem mondanám, hogy lány vagy.

– Ezt hogy érted? – lepődtem meg. – Milyen a lányhang?

– Mint a tiéd – felelte egyszerűen.

– És a fiú?

– Mint az enyém.

Szóval fiú. Ilyen egy fiúhang. Nagyon fura, de mégis más, mint egy lányhang. Mélyebb.

Mind a ketten elhallgattunk. Kismillió kérdésem lett volna, de hirtelenjében nem tudtam megszólalni. Egy hang sem jött ki a torkomon, annyira lenyűgözött ő. Ábel. Ábelnek hívják a hangot. Vagy embert. Ebben nem voltam biztos.

– Szóval, öhm… – préseltem ki magamból végül – te ember vagy?

– Mégis mi lennék? – kérdezett vissza.

– Nem tudom – feleltem teljesen őszintén –, egy hang.

– Ne nevettess, attól, hogy nem látjuk egymást, még ember vagyok – válaszolta.

– Szóval, te létezel? – próbáltam tisztázni egy igazán fontos kérdést, ami első pillanattól a fejemben kering, és nem hagy nyugodni.

– Igen.

A fekete falat bámultam. Alig hittem el. A gyomrom felfordult, és a szívem úgy vert az izgalomtól, hogy majdnem kiugrott a helyéről.

A csuklóm elkezdett fájni.

– Te hogy kerültél ide? – hallottam a hangot.

– Itt vagyok, amióta az eszemet tudom – feleltem.

– Az sok idő lehetett – állapította meg –, hány éves vagy?

– Éves? – kérdeztem vissza. – Az mi? – eltűnődtem azon, amit kérdezett. Év. Nem hallottam még ilyenről. „Hány éves vagy?” Lehet, a magasságom érdekli. Nem tudom, és ettől igazán zavarba jöttem.

– Nem tudod, mi az év? – kezdett csodálkozni Ábel.

Attól, hogy ilyen meglepett hangon visszakérdezett, azt kívántam, bárcsak elsüllyednék. Butának éreztem magam, tudva, hogy ez egy egyszerű, alapvető kérdés lehet, mert ha nem lenne az, Ábel nem lepődött volna meg rajta ennyire.

A csuklóm már nagyon fájt.

– Nem igazán – feleltem, behúzva a nyakam.

– Akkor elmagyarázom – felelte kedvesen –, egy év az háromszázhatvanöt nap.

Ekkor elhallgatott. Reakcióra várt, de nem kapott, próbáltam rájönni, mi az a nap.

– Tudod, mi a nap? – kérdezte. Mintha látta volna a gondolataimat.

– Nem… Elmagyaráznád, kérlek? – húzódtam még közelebb a falhoz, már szinte érte az orromat. Kíváncsian vártam a választ.

– Igen – kezdte –, a másodperc tudod mi?

– Nem.

– Az egy kis idő. Ahhoz, hogy másodpercet tudj számolni, kimondod hangosan, hogy mondjuk „egy” és a fejedben kimondod még egyszer. Az az idő, amíg kimondtad kétszer, na az egy másodpercnyi idő – bonyolította a fiú.

– Mint az ujjemelés – fűztem hozzá egy megjegyzést.

– Igen, nagyjából annyi idő, mint amíg felemeled az egyik ujjad – értett egyet.

Szóval egy másodperc, egy ujjemelés. Értem.

– Akkor tudom – mondtam.

– Tudod? Rendben – folytatta –, hatvan másodperc egy percnek felel meg. Hatvan perc egy órának. És huszonnégy óra egy napnak. Ennyi.

– Azt hiszem, értem – bólogattam.

– Szóval, akkor hány éves vagy? – tette fel újra a kérdést, ahonnan az egész kiindult.

Elgondolkodtam.

– Nagyon sok.

5. FEJEZET

A csuklóm, amin a karperec van, nagyon-nagyon fájt. Egyszerre égetett és szúrt, ami miatt alig tudtam mozgatni. Nem volt ezelőtt még ilyen, gondoltam, szólok Emmának, de egyszerűen nincsen mikor. Tegnap (ezt a szót a fiú tanította) egész nap Ábellel beszélgettem. Rengeteg mindent elmagyarázott, mesélt, én is meséltem. Elmondtam a mindennapjaimat, hogy mit csinálok itt, milyen vizsgálatok vannak, mikre vagyok képes, az utóbbin úgy tűnt, elképedt.

– Te miért is vagy itt, ha nem vagy bezárva? – kérdezte.

Ekkor már feküdtem az ágyamon – néhány órányi beszélgetés után –, a fejem a fal felé fordítottam, lábammal a levegőben kalimpáltam, a fájó csuklómat meg a másik kezemmel szorítottam, hogy ne fájjon annyira.

– Igazából én sem tudom. Én itt kell legyek – feleltem.

– Mit csinálsz? – érdeklődött tovább.

– Hát – kezdtem –, az első étkezés után egy kicsivel Emma mindig jön, hogy vigyen tesztelni.