Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978-963-551-082-5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Waldmann Szabolcs, 2022

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELSŐ FEJEZET

Föld, Johnson White űrkapu

Új Krisna után 77.

Abban azért a legtöbben egyetértettek, mind a nagynevű és a magukat valamire tartó akadémikusok és a történelem tudói, hogy az emberiség egyetlen bolygóról származott, és ez a bolygó nem más, mint a Koalíció központja, a Föld. De ahogy a fény az árnyékot veti, úgy hívja elő a tudomány a saját árnyoldalát is, a tagadókat, az összeesküvés-elméletben hívőket, az ezoterikusokat és szellemlátókat, a hálón nevelkedett szakértők seregét. Utóbbiak tömegek irányítására kitalált dogmának gondolták az Egy Bolygóról Származás elméletét, és koalíciós propagandának, hogy a Föld lenne minden emberi élet központja és származási helye… Persze mindkét oldal felvonultatta a történelem segédtudományainak garmadáját, hogy saját igazát bizonyítsa. Egy dolgot azonban nem lehetett eltagadni: a Föld öreg volt, és az emberi űrutazó civilizáció őskorának maradványai súlyos titkokkal terhelt rétegekként takarták megnyomorított légkörét. Bármennyi tisztogatást is végeztek a bolygó körül, az évezredes űrszemét egy-egy darabja minden évben okozott valamilyen tragédiát. A különböző magasságokon keringő gyárak, platformok, fegyver-szatellitek, az űr mélyét pásztázó nagy teljesítményű távcsövek és rádióteleszkópok, város méretű dokkok és a hírvivő ASAP ugró műholdak kikötői nagy sebességgel haladtak az alacsony, geostacionárius pályákra állított állomások felett. Legkívül a csillagközi gardrive-használatot ellehetetlenítő, több tízezer darabos védelmi rendszer mozgott egyre lassabban, attól függően, hogy milyen messzire kerültek a Földtől. A gravitációs háló áthatolhatatlan régiót képezett, ami azonnali halált jelentett volna bármely űrhajónak, ami a megengedett sebességet túllépné.

A Johnson White űrkapu a védelmi hálózat és az űrállomások közötti szűk űrfolyosón haladt, amit évszázadok óta kizárólag erre a célra tartottak fenn. A kapu a bolygó roppant őreként vigyázta a békét, és a legnagyobb építmények közé tartozott, amit az emberiség valaha megálmodott. Szikrázóan fehér alapstruktúrájából vörös-arany boltív emelkedett ki, elég magasan ahhoz, hogy más birodalmak legméretesebb űrállomásai is kompletten átférjenek alatta. Ez volt sokak szemében a Föld jelképe, legfontosabb látványossága, hatalmának és képességeinek hű avatárja, a Koalíció flottáinak és megszámlálhatatlan seregeinek otthona. A „megszámlálhatatlan” itt nem csak szójáték volt: nem létezett az a rendszer, ami valós időben megmondta volna akár csak pár darabos szórással a Föld űrhaderejének méretét.

Az űrkapu évszázadokig keringett változatlan állapotában, szerepelt érmék hátoldalán, címereken és festményeken, egyes ábrázolásai már múzeumi értéket képviseltek. A legtetején Új Krisna kétszáz méter magas szobra állt immáron hetven éve, arannyal és lapis lazulival kirakva. Pár éve aztán változni kezdett a kép. Új fegyverek, új reaktorok bukkantak fel az űrkapun, furcsák, kultúridegenek.

* * *

Marcen Herrera flottatengernagy huszonöt fős kíséretével haladt az arany boltív legmagasabb pontja felé, ahol a frissen felesketett elnök az új irodáját rendezte be. Az ünnepi alkalomra kék-fehér-arany egyenruhát és díszkardot öltött fel, rövidre nyírt, fehér hajába tányérsapkát húzott. Végignézett az egyik újonnan felszerelt fegyveren, ami az űrkapu szuperstruktúrájából meredt az űr sötétje felé. Az ágyú akkora volt, mint egy cirkáló, formavilága ugyanolyan újszerű, mint a frissen hadirendbe állított Paragon Tactical hadihajóké. Új itt minden, gondolta a tengernagy. A változás szele hirtelen érkezett, szinte a semmiből, eltörölte a sok száz éves stagnálást. Újak voltak a fegyverek, és újak voltak az ideák, új volt a politika, és új volt a Koalíció elnökének személye is.

A roppant méretű űrágyúról a saját tükörképére vándorolt a tekintete az ablakban. Hiába a rengeteg fiatalító műtét és modern technológia, már túl mélyen bevésődtek a ráncok, a szeme csillogása elárulta százötven éves korát.

A széles, matt szürke folyosó mindkét oldalán nehézvértes tengerészgyalogosok álltak őrt, és minden sarkon strázsált egy-egy harci robot is. Rettenetes fémtestüket vörös palást takarta, vállukon arany címerek csillogtak a mesterséges fényben.

– Á, tengernagy! – lépett oda hozzá, kezét nyújtva, egy öltönyös férfi. Ő jóval fiatalabb volt, mint Marcen, bár ő is életének második felét taposta már. A Paragon Tacticalt képviselte, jelen volt a tenderek kiírásánál, kiosztásánál és a bírósági tárgyalásokon is. A jelek szerint a legmagasabb körökben is voltak ismerősei. A pontos beosztását és feladatait jótékony homály fedte.

– Tony Webb – fogott vele kezet Marcen. – Sejtettem, hogy ön is jelen lesz.

Együtt haladtak tovább a folyosón. A tengernagy kísérete időközben elmaradozott, a tengerészgyalogosait nem engedték az elnök közvetlen közelébe.

– Érzi ezt, flottatengernagy? Ritka az olyan esemény, ami igazán visszhangozhatna az örökkévalóságban. De ez most ilyen lesz, nemde? – lelkendezett Webb.

– Maga örül a háborúnak – felelte Marcen. Kijelentés volt, nem kérdés.

– Való igaz, nekünk ez üzlet. De büszkék is vagyunk a mesterségünkre. Sokan elfelejtik, hogy a haderőnk a szabadságunk záloga.

– Maga szerint létezik igazságos háború? – kérdezte a tengernagy.

– Azt nem tudom. Igazságtalan egészen biztosan létezik. Bár lehet, hogy egyszer azt kellene végre kitalálnia valakinek, hogy létezhet-e igazságos béke.

– Ami nem mások kárából épült? Nocsak, Mr. Webb, szokatlan szellemi magasságokba vetődtünk.

– Ki nem állhatom a hipokritákat – biccentett az öltönyös férfi a Föld sziluettje felé az ablakon túl – Akik a hadigépezet minden lépését megkérdőjelezik a biztonságos kis életük rejtekéből.

– Mindenkinek szüksége van fékekre és ellenőrzésre, még nekünk is. Végső soron őket képviseljük. Céljainknak találkozniuk kell a nép akaratával.

– A Föld érdekeinek védelme és a szabadságunk megőrzése a legjobb célok között van, nem gondolja?

– Nem lennék katona, ha máshogy gondolnám. De ünnepelni sem fogok, mikor a fiaink egy részének hullazsákokban kell hazatérnie.

– Megkockáztatom, hogy ekkora haderőt – mutatott ki az ablakon Webb – egyben soha nem látott még senki.

– Nem egészen. Hetvenhét évvel ezelőtt, ha csak egy pillanatra is, de az emberiség össze tudott fogni a közös ellenség miatt. Az összesített haderőnk a sokszorosa volt ennek is.

– Ó, persze, hiszen maga ott volt, mindig elfelejtem – válaszolt Webb. Időközben megérkeztek az elnöki iroda intarziás ajtaja elé, ami leginkább egy túldíszített hangárajtóhoz volt hasonlatos. A matt feketébe öltözött elnöki különgárda egyik tisztje átkutatta Webbet, a flottatengernagyot viszont békén hagyta. – Az Alávaló Mesterséges Intelligencia. Hogy is nevezte önmagát? Lamar?

– Lamarck. Akkor azt hittem, még szívességet is tesz nekünk azzal, hogy ránk támadt. Hogy a közös fenyegetés egybekovácsolja az emberiséget. Persze nem így történt, rögtön egymásnak estünk az utolsó ütközet másnapján.

– Még Krisna sem tudta megteremteni a világbékét. Na, majd most!

Marcen elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Majd most micsoda? Amit Krisna nem tudott a tanításával, a szeretet üzenetével elérni, azt mi háborúval akarjuk bepótolni?

Webb elkomorodott, a vidámság egy pillanat alatt eltűnt a hangjából.

– Ez a mi történetünk, tengernagy. Ez a mi örökségünk. A történelem a háború áldozatainak hullahalmain mászik a mocsokból a fény felé. Ha így kell lennie, így lesz. Ahogy mondtam, büszkék vagyunk a mesterségünkre.

Az ajtó feltárult.

Az új elnöki iroda az egyik legcsodálatosabb hely volt a naprendszerben. Körös-körül páncélüveg alkotta, olyan volt, mint egy templom, amit a csillagok hódolatára építettek. Arany-, réz- és malachitberakásos tartószerkezete az ősi rokokó stílus jegyeit viselte magán. A berendezését az emberiség legszebb műalkotásaiból válogatták össze. Körben több ezer éves lovagi vértek álltak, közöttük állványokon felbecsülhetetlen értékű antik festmények pihentek.

A szoba közepén a Koalíció új elnöke, Kansa Ugrasena várt rájuk, az indániai származású csúcspolitikus, akire sok helyen mint az új Megváltóra hivatkoztak. Már alelnökként összefércelte a szétesőben lévő Koalíció hálóját, oltási programjai gyakorlatilag kiűzték a henteslázat, és ő volt az, aki megtehette az első kézfogást az emberiség új kozmikus barátaival, a fomor néppel. Ez utóbbi hír még mindig friss volt, sokan el sem hitték igazán, a Koalíció határain túl csak néhányan hallottak róla. Két hónappal korábban mutatták be nyilvánosan is az idegeneket, amivel véget vetettek az örök kérdésnek, hogy az emberiség valóban egyedül van-e a galaxisban.

Marcen Herrera többet is ismert személyesen a fomor nép tagjai közül, hiszen a közös munkát, a legnagyobb titokban bár, de évek óta folytatták.

Maga az elnök, Kansa Ugrasena egyébként nem volt valami nagy látványosság. Sötét bőrével, alacsony, zömök testalkatával pillanatok alatt elvegyülhetett volna Újdelhi utcáin, és senki sem ismerte volna fel. Minden átlagos volt rajta, még a ruhája is, mintha szándékosan rejtegette volna magát annak ellenére, hogy emberek százmilliárdjai lesték minden szavát. Törvényesen választották, nyolc évre, és győzelme elsöprő volt. Ellenfelei a választásokon gyakorlatilag csak díszletnek indultak.

Marcen maga is rajongott érte, bár nem tudta volna megmondani, hogy pontosan miért. Amikor bolygórendszerek választanak vezetőt, a kínálat szinte végtelen, a politikusok ezresével próbálkoznak különböző pozíciókat elérni. Ugrasena mindegyiküket legyőzte, de igazából már az előző turnusban, amikor alelnöknek indult. Ha kellett, úgy beszélt, mint egy pap; ha a helyzet úgy kívánta, egy tábornok szólt belőle; ha arra volt szükség, a nagy gyógyító képében jelent meg a kamerák előtt. Emberemlékezet óta senki nem tudott ekkora tábort maga köré parancsolni. A választások után a Koalíció felső vezetői kinevezték őt a földi parlament élére, és a Föld minden vazallus-birodalma és szövetségese a Naprendszerrel együtt ünnepelt.

A szoba felét termőfölddel szórták fel, az illata részegítő volt az űrkapu mesterséges levegőjéhez képest. Marcen megszokta már, hiszen a vendégeik ragaszkodtak hozzá. Állítólag a vallásukhoz volt köze. A termőföld mellett egy pár óriási, kopott, koszos papucs pihent, a gazdája pedig egy erre a célra készített trónusban szuszogott, a szoba távoli sarkában.

Tony Webb akkorát nyelt, hogy méterekre elhallatszott. Marcen Herrera kurtán biccentett a lénynek, Baljós Szemű Balornak, a Fomor Birodalom küldöttének, a fomor vallás főpapjának. Balor úgy nézett ki, mint egy hat méter magasra nőtt medve horrorisztikus képmása. Ruhát alig viselt, nyakából, övéről csontokból készült talizmánok lógtak, kezét egy hajóárbóc méretű, faragott boton pihentette. Szőrtelen fején felemás szempár ült: az egyik apró volt, a másik óriási. Utóbbit mindig csukva tartotta, és vöröses fény sejlett elő a szemfedele mögül. A fejébe mindenféle szerkezeteket és műszereket építettek.

Nehézkesen intett a két jövevénynek.

Az elnök ragyogó arccal lépett eléjük.

– Jai ShriKrishna, tengernagy! Mr. Webb – fogott velük kezet. Jókedve hamar átragadt rájuk. – Jöjjenek beljebb. Italt?

– Köszönöm, nem – felelte Marcen.

– Jai ShriKrishna! – válaszolta Webb. Ő is találkozott már a fomorral nemegyszer, hiszen rajta keresztül ismerték meg a réges-rég kihalt tuatha dé dânu faj egyik bolygójának koordinátáit. A régészeti misszióra a Paragon Tacticalt küldték, ők fejtették vissza az idegen technológiákat, amiket az új hajókban fel is használtak. A régi ismeretség ellenére még mindig halálfélelemmel küszködött, amikor Balort megpillantotta.

– Üljenek le! – húzott közelebb egy fotelt az elnök a dohányzóasztalhoz az iroda közepén. – Még száz helyen kell ma lennem, a média sorban áll, a kancellária a torkomat akarja, még a szabómnak is igazítania kell a ruhámon, amit az ünnepségre készített. De önökre is akartam szánni egy kis időt az indulás előtt.

– Megtiszteltetés, hogy a cég részese lehet e nagyszabású akciónak – mondta Webb.

– Hm. Akkor kezdjük ezzel, legalább hamar túl leszünk rajta. Úgy hallottam, volt egy kis problémájuk a Paragonnál – dőlt hátra Ugrasena.

– Problémánk?

– Már leszámítva a múlt évi csúfos vereségüket egy köpetnyi kis hajóval szemben. Mi is volt a neve?

– Red… Redshift Seven, elnök úr.

– Ó, igen, a Redshift Seven. Szégyenteljes eset volt. De amire most gondolok, az az egyik alfa-egyes hozzáférésű alkalmazottjuk szökése.

Tony Webb hirtelen meg sem tudott szólalni.

– Honnan…? Ez… nem gondoltam, hogy önnek…

– Mit itt történelmet akarunk írni, Webb. Erre a Paragon Tactical elveszít egy embert, aki elég információval rendelkezik ahhoz, hogy tönkretegye minden tervünket? Hát persze hogy tudok róla.

– Nem nevezném szökésnek…

– Miről van szó? – kérdezte Marcen szigorúan.

– Ezek itt – mutatott az elnök Webbre – nem tudnak elszámolni egy Abigail Bennett nevű tudóssal.

– Nocsak. Ismerős a neve. Azt hiszem, találkoztam vele.

– Én is úgy emlékszem. Tuatha dé anyagokon dolgozott, benne volt a Visszatérés Projektben is. Vannak… nyugtalanító körülmények. Mindegy, csak akartam, hogy tudjon róla, tengernagy. A hírszerzés egyes elképzelései szerint Miss Bennett áruló lett.

– Mi úgy gondoljuk, hogy baleset érhette – próbálkozott Webb. – Rajta vannak az embereim, elnök úr.

– Ha nem tud kielégítő hírekkel szolgálni a nő szökéséről, Mr. Webb, nem fogjuk megújítani a szerződéseinket a Paragonnal. Az Augusta Limited és a Hayden is hajlandó a last callra, bemennek a maguk egységárai alá, de ez mind nem számít ahhoz képest, hogy ők tudnak vigyázni a személyzetükre.

– Pontosan értem.

– Biztosan érti?

– Elszámolok vele. Így vagy úgy.

– Helyes.

Marcen lopva a fomorra pillantott, aki egykedvűen nézte a hajókat az ablakon át.

– A nagytiszteletű Balor is velünk tart? – kérdezte a beállt csöndben.

– Nem – dörögte Balor. – Csak kíváncsi vagyok a flotta indulására.

A hangja emberi fül számára szinte elviselhetetlen volt. Hiába szólt halkan, puszta méretei miatt így is túl hangosan zengett, idegen hangképző szervei furcsa mellékzöngéket csempésztek a szavai közé. Viszont tökéletesen beszélte az új-angolt. Persze, ahogy a fogadásokon kiderült, Baljós Szemű Balor az emberiség által használt nyelvek közül legalább hármat folyékonyan beszélt, ami csodaszámba ment, tekintve, hogy alig pár éve – és azt is csak titokban – ismerte egymást a két faj.

– Azért hívtam ide önöket, mert szeretném, ha megismernék az expedíció vezetőjét – mondta az elnök. – Már hetek óta illett volna tudniuk, hogy kire esett a választás.

Marcen Herrera bólintott.

– Régóta találgatok, hogy ki lesz az. A tisztjeimmel fogadásokat is kötöttünk a személyére – mondta.

– Igazán? – kérdezte mosolyogva az elnök. – Ön kire tette a pénzét, tengernagy?

– Nearfolk hercegére. Bár a legtöbben egy földi vezérkari tisztet képzeltek el az összesített sereg élére, én önt ennél jóval dörzsöltebb politikusnak ismertem meg, elnök úr. Nearfolk, esetleg Kraina. Egy ruszin főparancsnokot is elfogadna szinte mindenki.

– Szeretném leszögezni – dőlt előre Ugrasena –, hogy a flotta, különös tekintettel a Föld flottájára, kizárólag az ön kezében van, Herrera. Számítok a szakértelmére. De jól látja, a leszállóegységeket és az egész vállalkozást egy olyan valakinek kell vezetnie, akit mindenki elfogad. Kell egy kirakat-arc, egy fókusz, aki minden fegyvernemnek egyformán parancsolhat, aki egy személyben felelős az expedícióért.

– Ez csak természetes.

Az elnöki iroda ajtaja ismét kinyílt, és belépett rajta egy félisten.

Marcen Herrera torkán akadt a szó. Tony Webb kiejtette a poharát a kezéből, leöntötte magát vízzel, de nem úgy tűnt, mint aki ennek tudatában lenne. Mindketten felálltak, hátrálni kezdtek, majdnem átestek az asztalon.

Bár Marcen csaknem kétméteresre nőtt, a frissen érkezett férfi így is magasabb volt nála egy fejjel. Széles válla, mint egy élsportolóé, arca, mintha márványból faragták volna, markáns és gyönyörű. Mintha a tökéletes ember lépett volna eléjük, mintha ősi legendák keltek volna életre a személyében.

Ha Kansa Ugrasena azt mondta volna két vendégének, hogy a férfi maga Herkules, szó nélkül elhiszik neki. Volt valami a kisugárzásában, a pillantásában, egy olyan ellenállhatatlan erő, ami mintha azt pulzálta volna, hogy szolgálják ezt a csodálatos lényt, ezt az emberistent, akit a természet azért hozott létre, hogy minden lény uralkodója legyen.

A férfi kopaszra nyírta a fejét, fekete testhezálló ruhája felett szintén fekete taktikai mellényt és övet viselt.

– Had mutassam be önöknek Bresst – mondta az elnök –, a Koalíció egyesített seregeinek új főparancsnokát.

Marcen Herrera összeszedte magát, és tisztelgett.

– Részemről a szerencse – nyújtott kezet Bress. – Sok jót hallottam önről, Herrera.

– Én… köszönöm – nyögte ki a tengernagy. Tony Webb továbbra is csak tátogni tudott a döbbenettől. Bress hozzá is odafordult.

– Mr. Webb, jó, hogy velünk tart. Első kézből kaphatja meg a kritikáinkat az új Paragon Tactical gépekről. Gyors lesz a visszacsatolás.

– Hogyne – válaszolt Webb olyan hangon, mint akinek épp a torkát szorongatja valaki. – Bocsásson meg, nem értettem a teljes nevét…

– Csak simán Bress – válaszolt a férfi – Ez az egy nevem van, és ezen fognak szólítani is. Ez lesz a titulusom, a hívójelem, ez lesz kiírva az ajtómra.

– Honnan érkezett, Bress? – kérdezte a tengernagy nem kevés erőfeszítés árán.

Bress a Föld felé biccentett a fejével.

– Itthonról – válaszolt. – Előrehozzuk a flotta indítását. Egy órán belül elhagyjuk a gravitációs kutat.

– Van már hajója, Bress?

– Természetesen a zászlóshajón fogok tartózkodni, a Grayson Gallagheren. Biztos találunk önnek egy másik kapitányi kabint.

– A kajütöm az öné, Bress. Azonnal kiköltözöm, még az indulás előtt.

– Helyes. Most menjenek, indítsák el a folyamatot! Hamarosan szólok a sereghez.

Marcen Herrera és Tony Webb tisztelegtek, és kiléptek az elnöki iroda ajtaján. Néma csendben haladtak a folyosón.

Miután maguk maradtak, Bress, Kansa Ugrasena elnök és Balor egymás felé fordultak. Balor szólalt meg először:

– Bress – dörögte. – Az elkövetkező években számtalan bolygót be kell csatolnod az Egységbe. De ez, ahová most utazol, ehhez… nem ragaszkodunk.

– Tudom.

– Dânu minden bizonnyal megpróbál ismét eljönni, hogy elszórja az életellenes dogmáinak magvait. Hozd el nekünk az avatárját! – tette hozzá Kansa Ugrasena.

– Pontosan ezt szándékozom tenni.

– És ott van Nuadha Airgedlámh kérdése is – mondta Balor. Felnyögött, ahogy talpra tornázta magát a székéből. – Nem hittük, hogy a Nagy Ellenség még mindig itt van közöttünk. Találkozni fogsz vele, Bress, mert bele fog szólni az Egységbe, most, hogy újra megjelent a porondon.

– Ha találkozom Nuadhával – nézett fel a fomorra Bress –, meghal, ezúttal végleg.

* * *

A Grayson Gallagher csodálatos hadihajó volt, a legszebb, amit Marcen valaha látott. Hosszúkás teste mintha éles sokszögekből állt volna, fekete-kék anyagán megcsillant a nap fénye. A sárkányára fél tucat nagy teljesítményű ágyútornyot szereltek, a gyomrában tíz teljes vadászgépszázad pihent, az orrban pedig a tuatha dé szuperfegyverek egyike kapott helyet. Valójában a hajó e köré az ágyú köré épült.

A behúzható híd az indulás idejére kiemelkedett a hajótestből. A tengernagy a kormányosok előtt állt, az ablakban, és a háta mögött összekulcsolt kezekkel nézte az űrkapu arany ívén áthaladó koalíciós flotta végtelennek tűnő felvonulását. Az űrhajók óriási, kék-vörös lobogókat húztak maguk mögött, és fényjátékkal búcsúztak az anyabolygó ölelésétől. Vadászgép- és bombázó-rajok haladtak tökéletes formációkban, a vazallus-naprendszerek gépei saját színeikben pompáztak. Gépesített és gyalogos hadseregek szállító-monolitjai lebegtek lassan a rombolóhadtestek között.

Az űrkapu fedélzetén több millió ember zsúfolódott össze, hogy tanúja legyen a megismételhetetlen eseménynek. Forogtak a kamerák, és már készültek az ASAP hírvivő műholdak, hogy pár órás vagy napos késéssel ugyan, de bemutathassák a közeli, emberlakta világokon a gyönyörű felvételeket. Díszsortüzek villantak fel. A Koalíció legnagyobb kórusának zenei előadása zengett a hangszórókból. Egy celeb Kroa Masson verseiből idézett. Az elnök is megszólalt. Kedvesen, de szigorúan beszélt, olyan határozottsággal, amire csak a legnagyobb államférfiak képesek, és azzal az alázattal és szeretettel, ami miatt megválasztották. Tapsvihar, sikoltozás volt a válasz. Anyák zokogtak távozó gyermekeikért. Az adattáblákon követhetetlen gyorsasággal száguldoztak az adatok, a rengeteg hajó telemetriája, a protokollok programkódjai. Ha csak ennyi lett volna, egy egyszerű felvonulás, a Föld erődemonstrációja, a szervezőkre és logisztikusokra az is szinte megoldhatatlan feladatot rótt volna. De ez most igazi volt. Egy háború kezdődött, az egyik legnagyobb, amit valaha vívtak, egy olyan vállalkozás, ami egyesíteni fogja a szétszórt emberiséget. A hadihajókon szolgáló tengerészeknek kétségük sem lehetett afelől, hogy évekre maguk mögött hagyják a Koalíció biztonságos határait.

Egyetlen dolgot tartottak titokban mindenki előtt, beleértve a hajózókat is, és ez a roppant sereg közvetlen célja volt, a rendszer neve, ahol a pöröly elsőként sújt majd le. Csak a legbelső kör tudott róla, hová tervezték az első ütközetet, hogy ne lehessen ellene felkészülni. Bár valójában ez sem számított már. Az emberlakta birodalmak óriási távolságai miatt az esetek többségében a nyers erő egyet jelentett a győzelemmel, mert hónapokba telt bármiféle komolyabb haderőt összevonni egy bizonyos rendszerbe. A koalíciós expedíció bonyolult irányváltásokat tervezett be, így az indulása után sem lehetett megjósolni a vektorukból, hogy pontosan mi is volt a végső állomás. Az ellenség nevét viszont jól ismerték a Földön, hiszen a média másról sem beszélt az elmúlt években, tudták, ki ellen vonultak, és boldogan tették ezt, s ennek tükrében az első célpont… lényegében mindegy is volt. Hiszen csak egy lesz a számtalan közül, ami követni fogja.

* * *

Amikor Bress belépett a Grayson Gallagher hídjára, azonnal csend lett. A férfi óriási hatással volt minden tisztre, kormányosra és technikusra; volt, aki még tisztelegni is elfelejtett az ámulattól. Marcen Herrera másodszor látta őt, mégis leblokkolt egy pillanatra. Ki lehet ez az ember? Webb azóta sem tudta kideríteni. Állítólag a rendszerben évek óta jelen volt, elvileg vezetett is kampányokat, képességei messze felülmúlták az ismert tisztekét, de Marcen még csak nem is hallott róla korábban. Márpedig ha egy ennyire csodálatos főtiszt van a flottában, annak híre ment volna.

Bresst hat valami kísérte. Testőrök lehettek, mindegyik egy-egy hosszú, vékony csövű, áttetsző lőfegyvert tartott a kezében, de hogy robotok voltak-e, génmódosított állatok, vagy micsodák, ezt nem lehetett első pillantásra megmondani. Görnyedten jártak, a páncéljuk fényes fekete, lábuk ízületei összetettek, kezük hosszú, lapos fejüket jellegtelen sisak takarta. Lazán mozogtak, mintha kapaszkodniuk kellett volna a padlóba, nehogy ellebegjenek a plafon irányába.

– A vezérdrón zöld jelzést ad – szólalt meg a gravitációs tiszt –, további tíz pályára állt a hajó körül. Felkészültünk az indulásra.

– Csak egy szóra még – lépett a parancsnoki pódiumhoz Bress, és egyetlen mozdulattal kiküldte a saját képét és hangját a flotta hajóinak szinte minden konzoljára.

– Bress vagyok, e páratlan haderő legfelsőbb parancsnoka – harsogta. – Még nem ismertek engem, de ez hamarosan megváltozik. Mert ott leszek veletek minden csatában, minden lövészárokban, minden folyosón, minden rohamnál, és ha halnotok kell, az életetek utolsó pillanatában is. Az enyémek vagytok, én pedig a tiétek! Erre a napra születtünk mindannyian. Most csak egyetlen dolgot kell tudnotok, de azt jegyezzétek meg jól, mert fontos lesz, a legsötétebb órákban! Ezt a háborút nem mi kezdtük el. De mi fogjuk befejezni!

Az emberek felálltak a helyükről a flotta minden hajóján, úgy tapsoltak, úgy kiabáltak. A zászlóshajó hídjának padlója is beleremegett az éljenzésbe. Marcen Herrera flottatengernagy szíve a hazaszeretet ritmusát verte.

– Energiát a hajtóművekbe! Vigyenek ki minket a gravitációs kútból! Bolygóközi sebességre készülj!

Ahogy a hídon a tisztek visszhangozni kezdték a parancsait, a Koalíció bolygógyilkos flottája útra kelt a célja felé.

MÁSODIK FEJEZET

Kaluga Bay

Új Krisna után 77.

Abigail Bennett mocorgott egy kicsit a székében, és még szorosabbra húzta a biztonsági övét. Az űrhajó ismét megrázkódott; a gardrive drónjai nem dolgoztak szinkronban, rájuk fért volna egy centírozás. Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy talán ez lesz az útjának a vége. A rosszul beállított gardrive bizony nem egy űrhajót széttépett már, ahogy a drónjainak kifordult reaktorai halálos ölelésükben feldarálták. A pilóta csak nevetett, ahogy meglátta a nő arckifejezését.

– Ne féljen, nem most fog szétesni! – kiáltott hátra.

– Köszönöm, hogy nem tagadja le, hogy szét fog esni! – kiáltott vissza Abigail. – Csoda, hogy engedik így dokkolni!

– Á, ez király kis gép ám, errefelé mindenki ismeri! Meséltem, hogy egyszer repültem vele víz alatt?

– Igen! – nyögte a nő, de már zöldült az arca. – Mennyi még?

– Már látszik, jobbra. Fél perc, és dokkolunk.

Abigail egy pillanatra elfeledte minden viszontagságát. A kis ablakon túl feltűnt az úti célja, az Iota Rho Szabadkereskedelmi Társaság központja, a hírhedt Kaluga Bay. Hirtelen nem is tudta, hogy sírjon, nevessen, vagy rettegjen inkább.

A Kaluga Bay úgy nézett ki, mint egy tömegkarambol. A magját egy jégaszteroida képezte, amire egy ősi űrállomást létesítettek ki tudja, mikor, majd felhagyták, aminek lehetett száz különböző oka, mindenesetre évtizedekig sodródott az űrben, magányos sötétségben. Ám sem az aszteroidából, sem az állomásból nem látszott már semmi a rengeteg űrhajóroncstól, amit hozzáerősítettek. Hatalmas bárkák, egykori, leszerelt csatahajók, szatellitek, mindenféle kor és náció űrhajói képezték a legendás kikötő rákos daganatként növekvő testét. A párját ritkító űrállomás – egyesek szerint műalkotás – ezer színben játszott, fények villództak rajta mindenhol, háromdimenziós reklámok és feliratok futottak körbe a felületén. Elvileg volt valamiféle logika abban, ahogy összerakták, jól kivehetőek voltak például a dokkok, melyekhez abban a pillanatban is több tucat kereskedő és szabadúszó privát hajója csatlakozott.

Abigail szinte bárhol máshol szívesebben lett volna abban a pillanatban, mint a kis lélekvesztőn, útban a Szabadkereskedelmi Társaság központja felé.

Nehéz volt a legendák máza alatt megtalálni a valóságot az Iota Rhóval kapcsolatban, mert megannyi terrorcselekményt, emberrablást és privát háborút is a társaság számlájára írtak. Egyes kormányok konkrétan megtiltották a tagjainak a landolást, sőt olyanok is akadtak, akik kérdés nélkül tüzet nyitottak volna rájuk. Ugyanakkor az emberek körében inkább romantikus történeteket meséltek róluk, afféle álarcos jótevőnek látták a társaságot. Regények és filmek főszereplői voltak ők, egy szebb kor utolsó maradványai, egyes hírportálok szerint kikezdhetetlen morális iránytűvel, míg mások rablógyilkosokat láttak bennük. Mint mindig, az igazság nem ilyen egyszerű tengelyek mentén helyezkedett el. Az Iota Rho nem terrorszervezet volt, mert nem voltak konkrét politikai céljai, és nem voltak egyszerű kalózok sem, mert akkor már eltörölte volna őket valamelyik nagyobb hatalom; de szeretetszolgálatnak sem lehetett mondani. Abigail találkozott már a fajtájukkal. Igazából csak három értéket ismertek el: a szabadságot, a pénzt és talán a kalandot, legyen bármi a célja vagy a kiváltó oka, mert az űr csendje és sötétje csak az unalmas órák végtelen sorát kínálta bármely űrhajósnak.

Őszintén rettegett az állomásra lépni, ha lett volna bármi más kiút, bármi más megoldás, azon nyomban lefizette volna a pilótát, hogy inkább fordítsa meg a gépét, és álljon azonnal csillagközire, lesz, ami lesz! Mert Abigail nem vágyott kalandra, pénzre, és a szabadságot sem tartotta sokra. Tökéletesen jól érezte volna magát egy egyszerű kutatóállomáson, a tuatha dé danann egyik halott világa mellett, ahol napokig nem szólnának hozzá, és főleg nem fogna rá senki fegyvert!

Önkéntelenül megsimogatta a saját mellkasát. A gép rezdüléseit figyelte, ami odabenn dolgozott. Még mindig érzett fantomfájdalmakat. Gyakran álmodott Rimahl Coldrennel, hogy menekülni próbál a fiú elől az idegenek egyik kihalt, fekete, kivilágítatlan tárnájában, és a vége mindig ugyanaz volt. A lövés, ami megállította a szívét, ami gyakorlatilag megölte őt a sötét bolygó acéljáratainak egyikében.

Úgyhogy Abigail letette volna a felelősséget, ha bárki más felvette volna azt helyette. Szeretett egyedül lenni, de ezúttal végtelenül magányosnak érezte magát.

Időközben a kis űrhajó belebegett a Kaluga Bay egyik dokkjába. A méretek lenyűgözőek voltak. A szedett-vedett bázis felvehette volna a versenyt megannyi kormány legnagyobb űrállomásával is. A dokk egy leszerelt állomás kikötőrendszere lehetett egyszer, amit idevontatott valaki, és hozzáépítette egy ódon anyahajó oldalához. Szinte felfoghatatlan volt az a munkamennyiség, amit a projektbe öltek. Valakik, nagyon-nagyon régen ebben látták talán a meggazdagodásuk kulcsát, vagy a szabadulásukat a világ körforgásából… Vagy egyszerűen menekültek a rendszer elől és az elnyomás alól.

– Ezzel az engedéllyel a belső gyűrűkig el tud jutni – szólt hátra ismét a pilóta. – De onnantól egyedül megy tovább! Ahogy mondtam is, semmi biztosíték nincs rá, hogy Szantosh Chantra fogadja magát.

– Visszaigazolta a találkozót – válaszolt Abigail, de már alig figyelt. A dokk belső életét nézte. Maga volt a megtestesült utópia: vagy egy tucat különböző bőrszínű, más-más kultúrkörből származó embert látott, ahogy egymás mellett tették a dolgukat.

Csak a fegyvereik ne lettek volna!

A kis gép megállapodott. A pilóta nyújtózott egyet, kikapcsolta magát, hátrasétált a nőhöz, és felsegítette.

– No, kedves Abigail, a pénz eddig tartott. Nem fogom magam kinyíratni odakinn senki miatt. Az ott az ajtó, én majd akkor hagyom el a hajót, ha ön már máshol lesz. Nemigen kedvelik a földieket errefelé, gondolom, sejti.

Abigail nem válaszolt. Magához vette a csomagját, az egyetlen bőröndöt, amit sietve pakolt össze még az otthonában, felrakott egy légzőmaszkot, és köszönés nélkül kilépett a csírátlanító zsilipbe.

– Oda tegye az oltási könyvet! – recsegte a hangszórón keresztül a dokkolóorvos, és betolt a zsilip belsejébe egy fiókot. Abigail megtapogatta a testhezálló űrruháját, majd miután megtalálta, kitette a kis adatlapot a fiókba. Az orvos visszahúzta, fertőtlenítette, betolta a számítógépébe, és hümmögve olvasta az adatokat. Abigail leült, és várakozott. A csírátlanítás gyakran fél óráig is eltart.

– Az igen – mondta az orvos –, a magácska vére aranyat ér. Ki fizette ezt a sok védőoltást?

– Semmi köze hozzá – válaszolt a nő.

– És mi járatban nálunk?

– Szantosh Chantra úrral van találkozóm.

– Hát azt kötve hiszem.

Abigail kitolt még egy digilapot a zsilipen túlra. Standard adatkártya volt, a kóddal, amit napokkal korábban kapott meg. Az orvos azt is leolvasta, ahhoz is hümmögött, aztán megvonta a vállát, és elindította a fertőtlenítő protokollokat.

Pár perccel később kisebb tömeg érkezett a zsiliphez. Abigail fel is pattant ijedtében. Testőrök voltak, öltöny-fazonra kialakított, fekete űrruhában, nehéz sorozatvetőkkel a kezükben, és két-két nagy teljesítményű lézerpisztollyal az övükön. És micsoda alakot kísértek! Egy sötét bőrű, körszakállas, testes figura nézett be a nőhöz a zsilip ablakain keresztül. Egy idegen bolygón levadászott állat bőréből készült kacagány lógott a vállán, arany és fekete szattyánbőr kesztyűt hordott, fején ruszin szőrmesapka, drágakövekkel és pávatollal.

– Azontúl, hogy ön rendkívül csinos, Miss Bennett, minden bizonnyal nagyon bátor is, vagy netán bolond? – kérdezte a férfi. – Kérhetnék önért váltságdíjat, kiszedhetném önből a Föld minden titkát, vagy átadhatnám a Koalíció bármelyik ellenségének, és maga mégis önként érkezett hozzánk.

– Jó napot magának is, Chantra úr!

– Csak simán Szantosh!

– Nézze, Szantosh, hónapok óta utazom, hogy ideérjek, ráment minden pénzem, befolyásom, célponttá tettem magam a barátaim és ellenségeim szemében. Higgye el, már nem tud megijeszteni!

– Kész vagyunk – nyomta le a kioldógombot a dokkolóorvos. Abigail lekapta a maszkját, kicsit talán túl hamar, mert így jutott a fertőtlenítőszerekből a tüdejébe is. Köhintett párat. A testőrök beözönlöttek a zsilipbe, elvették a bőröndjét, átkutatták, majd kitolták az Iota Rho hírhedt vezére elé, aki egyben a Kaluga Bay aktuális kiskirálya is volt. A férfi vigyorogva hajolt meg, aztán kezet nyújtott.

– Jai ShriKrishna! Aapse milkar khusii huii!{1} Üdvözlöm a fedélzeten, Bennett kisasszony!

– Jai ShriKrishna! Részemről a szerencse – fogadta el a kezét Abigail, de közben majdnem elsírta magát a félelemtől és a fáradtságtól.

– A jóképű úriember itt mögöttem Jack Valentine kapitány – állt félre az útból Szantosh, és helyet adott egy újabb furcsa alaknak, akit az Iota Rho talán leghíresebb tagjaként ismertek. Legendák és történetek keringtek róla, megannyi romantikus elbeszélés és bulvárhír. Magas volt, hosszú hajú, izmos és fiatal, az arca viszont korántsem olyan megnyerő, mint amilyennek megénekelték. Laza inget hordott, kilátszott alóla a mellkasa, övében négy sugárvető pihent. Meghajolt a nő előtt.

– Örvendek, hölgyem – mondta rekedtes hangján.

– Erre menjünk! – kínálta fel a kezét Abigailnek Szantosh. – Nem győzöm kivárni, miről szólhat ez az egész. Halljuk, mi az, ami miatt a fél galaxist átrepülte!

Abigail szorongva nézett körbe.

– Itt már nem kell tartania semmitől – mosolygott rá a kiskirály. – Egyszerűen mondja, ahogy van!

– Azért jöttem, mert maga ismeri a Cosmos Redshift Seven űrhajót és annak kapitányát.

– Vincentet? Ismerjük errefelé, igen. Nem tagja a mi kis családunknak, bár mi úgy kezeljük, mintha az lenne.

– Arra kell kérnem, Szantosh, hogy… nem tudom, hogy mondják ezt helyesen, de hívja fel nekem! Üzenetem van Vincent DeLuz számára.

A kiskirály felnevetett. A kísérete vele együtt kuncogott.

– Hívjam fel? Nem vagyok telefonközpont. Ki tudja, merre járnak! Még ha üzennék is neki, a rádióhullám pár ezer év múlva érne csak el hozzá. ASAP ugró műholdakkal pedig csak akkor tudnám elérni őt, mondjuk, két hét alatt, ha tudnám, hol van éppen…

– A kvantumhálón keresztül hívja!

A kis csoport megtorpant. Szantosh elengedte a nőt; Jack Valentine pedig előhúzta az egyik pisztolyát.

– Fogalmam sincs, miről beszél, kedvesem – mondta Szantosh.

– Dühítő és érthetetlen számomra, hogy miért maguknak adta a technológiát. Azt gondolom, hogy nem volt joga ezt a döntést egyedül meghozni, de így jártunk, most már ebből kell főzni.

– Valóban nem jut ki innen élve – lépett közelebb Jack. – Az utolsó útjára jött ide, Miss.

– No, no! – csitítgatta őt Szantosh. – Csak lassan! Honnan tud maga bármit is efféle dolgokról?

– Az ég szerelmére, előbb találkoztam tuatha dé kultúrával, mint Vincent! Hagyhatjuk a színjátékot, mert ez az egész annyira jelentéktelen ahhoz képest, amilyen hírt hoztam, hogy elképzelni sem tudják!

– Vincent a védelmem alatt áll – húzta ki magát a kiskirály. – Egy új korszakot nyitott. Maga érteni véli a háttérben történteket, Miss Bennett, legyen így, de nem fogom elárulni a titkainkat. Főleg nem egy földinek.

– Találkozott vele is? Nuadhával, az idegennel?

Szantosh továbbsétált a nővel, a kis csoport vele együtt indult újra útnak. Lassan elhagyták a dokkok területeit egy nagy rakodócsarnokon keresztül, ami a teherhajó raktere lehetett egyszer. Az Iota Rho jelét, a vörös alapon kék háromszöget a teljes hátsó falra felfestették.

– Találkoztam Nuadhával, igen. És Aidannel és Erinával is. Remélem, hogy mindhármukat a barátaim közé sorolhatom, Miss Bennett. Félek, hogy Jacknak igaza volt: ilyen információk birtokában nem engedhetjük, hogy…

– Üzennem kell Vincentnek, Szantosh, meg kell hallgatnia! Utána azt csinál, amit akar!

A kiskirály újra megtorpant, majd csípőre tette a kezét.

– Tegyük fel, hogy valóban a birtokomban van egy olyan eszköz, amivel elérhető a kvantumháló, és hogy módomban áll kapcsolatba lépni a Redshift Sevennel. Ugyan mit akarna üzenni nekik, Miss Bennett?

Abigailt kirázta a hideg.

– Azt – mondta halkan –, hogy mindannyian tévedtünk. A fomor itt van. A Föld elesett!

{1} Krishna éltessék! Örülök, hogy találkoztunk.