részlet

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Peter Buwalda: Otmars zonen
De Bezige Bij, Amsterdam, 2019

A könyv fordítását a Holland Irodalmi Alap támogatta.

Copyright © 2019 Peter Buwalda

Hungarian translation © 2022 Zákányi Viktor
Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Tillai Tamás
Borítóképek © Jan Blättler/EyeEm;
Jeremy Woodhouse/Getty Images Hungary

ISBN 978 963 518 073 8

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Greskovits Endre
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Mike-nak

„Tényleg azt hiszi, hogy én a maga nyomorult hegedűjére gondolok, amikor a lélek beszél hozzám?”

Ludwig van Beethoven

„A terror közismert, klisészerű szimbóluma a fegyver, a kés, a bomba, az ököl stb. De van egy sokkal fontosabb rejtett szimbólum: a pénisz.”

Andrea Dworkin

A korall felett

A korall felett

111

Amit a pszichiáterek fix óradíjért Vatersuchénak, apakeresésnek neveznek, arról szó sem volt. Dolf nem keresett és nem is hiányolt senkit, amikor a geresstraati lakásukba beállított a férfi, akit egy évvel később már papának szólított annak ellenére, hogy Dolf már tízéves is elmúlt. A férfit Otmar Smitnek hívták, és a blericki zeneiskolában volt karvezető – Dolf anyja ebben a kórusban énekelt. Otmar alacsony volt, köpcös, Belinda cigarettát szívott elefántcsont szipkából, a lábfeje pedig akkora volt, hogy elegáns, dióbarna bőrcipője sarkán egy lópatkó is könnyedén elfért volna.

– Milyen nagy a lába! – csúszott ki Dolf száján, amikor a férfi másodszor tett látogatást sietősen felporszívózott nappalijukban. Otmar azt válaszolta, hogy tegezze nyugodtan, máskülönben meg Ronald Koemannak és Luciano Pavarottinak is nagy lába van. Aztán megfogta Dolf kezét, busa szemöldöke alól úgy nézett a fiúra, mintha a vihar istene volna, és nógatta – na, szorítsd csak, szorítsd erősen –, Dolf pedig szorította a száraz tenyeret, ahogy csak bírta, először csak egy, aztán mindkét kezével. Otmar rákacsintott Dolf csinosan felöltözött anyjára, és szabad kezét lazán a zsebében tartva megkérdezte, hogy ha a fiú végzett a szorítással, elkél-e némi segítség a konyhában, kell-e krumplit pucolni vagy leönteni a főzővizet.

Dolf valószínűleg most érezte meg először, miben állhat az apaság, bár ilyen kifejezéseket nem használt. A kitárulkozás és a visszahúzódás árapályszerű hónapjai következtek, mégis egyre jobban a hatása alá került ennek a barátságos, érdeklődő férfinak, aki vörös vagy zöld nadrágjaihoz elegáns, halszálkamintás és velúr könyökvédős zakókat hordott. Otmarból igazi joviális életerő, keménykötésű optimizmus sugárzott, és ehhez hasonlót Dolf még nem tapasztalt. Egészen idáig kettesben éltek az anyjával. Kissé komor, magányos kezdet ez, ahogy lassan, megadóan felismerte. Apa nélkül, franciaországi kempingezések nélkül, sportklubra költhető zsebpénz nélkül is elégedett volt az életével. Szinte egy test-egy lélekként éltek az anyjával, mintha valahol a lakásukban, az elkopott lábtörlők alatt vagy a tapéta mögött, amelyen még mindig ott tarkállottak a kisgyerekkori, filctollal felvitt rúnák, ott húzódna valahol a köldökzsinór.

A De Klimop elemi iskolában sem vált feltétlenül hátrányára az apátlanság. A verekedők és a bukottak körében tiszteletet ébresztett ez a hiány, úgy hitték, hogy keményebb és szívósabb tőle. És mindig voltak lányok, akik meg akarták vigasztalni, amikor a fülükbe jutott, hogy az apja magukra hagyta őket, olajra lépett, mielőtt ő megszületett. Ő volt az egyetlen fiú, akit a lányok meghívtak a születésnapi zsúrjaikra. Az anyukákat kimondatlan együttérzés lágyította el vele szemben, amit ő érzékelt és némán el is fogadott.

És akkor egyszer csak felbukkant Otmar Smit Venlóból. Mindig, amikor beugrott Dolf anyjáért, hogy megnézzék az új James Bond-filmet, vagy beüljenek egy kabaréestre a Maaspoortba, hozott valamit a fiúnak, általában egy modellező készletet, ráadásul mindig a megfelelőt: pont azt a repülőgépet abban a méretben és abból a világháborúból, amelyikben és amelyikből kellett. Egyszer egy egész vasárnap délután ott maradt, hogy az újságpapírral letakart étkezőasztalnál megmutassa a fiúnak, hogyan kell kifesteni egy Vickers duplafedelű gépet. A festéket csinos kis fémdobozokban hozta, egy olyan venlói üzletben vette őket, aminek Dolf anyja még a létezéséről sem tudott. Otmar és a fiú komoly beszélgetéseket folytatott: melyik a legjobb ragasztó, a tubusos vagy a tégelyes, de magukról a repülőgépekről is, hogy vajon a hevenyészett Vickers fedélzeti géppuskája át tudott-e lőni a propeller lapátjai között, vagy hogy az első világháborús Sopwith Camel, amelyből egy példány damilon lógott az íróasztala felett, kissé sérülékeny konstrukció volt – csupa olyan dologról, amihez apa kell, értette meg Dolf.

Egészen biztos, hogy régebben is voltak az anyjának udvarlói. A piaci ostyasütő minden alkalommal szív alakúra formázta a legfölső ostyát. Az üvegszemű zenetanár mindig ragaszkodott hozzá, hogy Dolf átadja üdvözletét az édesanyjának. Az iskola előtti téren eltévelyedett apukák ugratták az anyját, ami meglepte Dolfot, mert annyira azért nem tartotta csinosnak. De tény, hogy nem olyan volt, mint a többi anyuka. Például a neve: Ulrike Eulenpesch. „Micsoda hülye német név ez?” – kérdezte egyszer Dolfot egy fiú, akinek ő azonnal nekiesett. De az anyja kiejtése is különös volt. „Mint Miklós herceg húgáé” – mondta Otmar. Dolf anyja német cégektől rendelt vidám selyemblúzokat és magasított derekú nadrágokat, melyekhez akkor is nyitott orrú cipőket viselt, ha esett az eső. Dolf az osztályteremben ülve már a szeme sarkából látta, ha anyja megérkezett az épület elé: hamvasszőke frizuráját felhőnyi hajspray tartotta egyben.

– Scheisse! Hogy a hajlakknak is most kell elfogynia! – kiáltja az anyja a zuhanyfülkéből.

Délután együtt szálltak fel a Venlóba tartó buszra, átkeltek a Maasbrugön, aztán kéz a kézben végigsétáltak a Vleesstraaton, hogy végül a Nolenspleinen a Die 2 Brüder nevű üzletben megvegyék a bronzszínű flakonokat, és ha már ott vannak, rögtön kávét, cigarettát és kétszersültet is – ezeket szerette az anyja, valamint az arany ékszereket és a „szép, képzett énekhangot”. Ágyazás közben német áriákat énekel.

– Édesanyád a Wuppertali Operában is fellépett – szólt Otmar a fiúra, ha szemtelenkedett. – Légy egy kicsit kedvesebb hozzá.

Ő pedig igyekezett. Annak ellenére, hogy amikor még csak ketten voltak, sosem gondolt úgy az anyjára, mint akihez kifejezetten kedvesnek kellene lennie. Az anyja karaktere valahogy nem igényelte az együttérzést. Az a típus volt, aki szomorkodás helyett begurul, vagy takarítani kezd. Dolf csak a német tévéadókon, a Schwarzkopf-reklámokban látott az anyjához hasonló nőket, de ők tágas házban laknak, és mindig vidámak.

– Mikor jön Otmar? – kérdezte Dolf, ha úgy érezte, már sok idő eltelt. Amint feltűnt Otmar nagyra nőtt kerti törpét idéző alakja, Dolf egyenesen a nagypapájától kapott elektromos orgonához vonszolta, amit Otmar csak „fejhallgatós Steinway”-nek nevezett. A férfi kihúzta a fejhallgató zsinórját, megropogtatta az ujjait, hogy aztán csodálatos hangok zubogjanak elő az orgona lábához tett hangszóróból, mintha hegyi patakként folynának egybe a hangok, amit Dolf nem is feltétlenül szépnek, de mindenesetre jónak vagy kellemesnek… vagy nem is tudja, milyennek talált.

– Liszt Ferenc, kicsit paníros, akarom mondani maníros – szólt hátra Otmar. Vagy: – Ludwig van Beethoven: tök süketen is komponált tovább, őt már biztosan nem zavarta.

Utólag visszagondolva kissé suta viccek, de ahhoz elég jók voltak, hogy csilingelő kacagást váltsanak ki az anyjából, ami már önmagában eseményszámba ment. Dolf Otmarnak köszönhette a felismerést: az anyja tulajdonképpen mindig mogorva volt.

– Ne bosszants fel, Junge! – figyelmeztette Dolfot, rendszerint már későn. De talán a keserű jobb szó az anyjára: mint a fekete csokoládé, amit káromkodva húzott le a vécén, ha ajándékba kapta valakitől, „aki már megint fel akar hizlalni”.

Dolf valahol megértette a rosszkedvét, talán osztozott is benne. Amikor az iskola után valamelyik barátjánál játszottak, ahol úszott a ház a karfiol meg a sült kolbász szagában, és az apuka a kerti ösvényt maga mögött hagyva belépett a házba, Dolfot bosszús szomorúság fogta el. Nem feltétlenül a féltékenységtől, inkább attól, hogy a jelenet, ahogy a férfi leteszi táskáját az előszobában, és megcsókolja a feleségét, arra emlékeztette, hogy van valahol a világban egy másik férfi, aki megrövidítette őket. Náluk az anyja volt az, aki délutánonként holtfáradtan esett haza, mintha éveket öregedett volna minden egyes nap, amit a venlói virágkertészetben töltött, ahová „a szerelem béklyója kötött, Liebling”, a pólóját lucskosra foltozta a gerberák szárából szivárgó folyadék, trópusi hőségben vagdosta őket egész nap. Gyakran puszit se adott a fiának, úgy zárta magára a szűkös fürdőfülke ajtaját, ahol még a zuhanyfüggöny sem volt elég hosszú, ezért minden este ki kellett csavarnia a földre tett csuromvizes törölközőt, csak háromnegyed órával később bukkant elő hajlakkfelhőben, döbbenetesen kisimulva, leült a konyhaasztalhoz, maga elé szórta az aprót a pénztárcájából, mintha csak fémhulladék volna, papírt vett elő, és írni kezdte a bevásárlólistát.

A Geresstraaton nem állt jól a szénája annak a bizonyos férfinak, akit Dolf soha említeni sem mert. Bonyolult tabu övezte a „nemzőjét”, mert Ulrike csak így nevezte. Az anyja nem tűrte, hogy Dolf szóba hozza, de ő maga alig beszélt másról; ezt a kizárólagos jogot abból a korból eredeztette, amikor Dolf még meg sem született. Mindig ugyanazt a négy-öt dolgot emlegette fel: történeteket vagy tulajdonságokat, melyekből egyértelműen kiderült, hogy Dolf „nemzője” kiállhatatlan volt, „anyád egyik legrosszabb döntése, Junge”. A férfi, aki Dolf nagyapjáról azt mondta, képtelen elbeszélgetni vele, mert nem végzett magasabb iskolát. Akinek elég volt csak megemlíteni, hogy ma mintha sápadtabb volna, öt percen belül már az ágyat nyomta, szájában lázmérő, ablakok bezárva, függönyök behúzva. Aki, bár a hadseregnél szolgált, dúskált a pénzben, és minden héten elvitte Ulrikét a pepijnstraati elegáns kínai étterembe, bezzeg amikor Eindhovenban meglátogatták Ulrike szüleit, nagyon visszafogottan nyilatkozott az anyagi lehetőségeiről, és hagyta, hogy a kezébe nyomjanak kétszáz guldent egy borítékban, amit a visszaúton diadalmasan lobogtatott. És akinek úgy izzadt a lába, hogy Ulrike uzsonnászacskóba bújtatott kézzel szedegette össze a széthányt zoknikat, a zacskót pedig összecsomózta és rákötözte a szennyeskosárra.

Tartalom

A korall felett

111

110

109

108

107

106

105

104

103

102

101

100

99

98

97

96

95

94

Iszap

93

92

91

90

89

88

87

86

85

84

83

82

81

80

79

78

77

76

75

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Playfair Display – SIL Open Font License
Prata – SIL Open Font License