Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Georges Ohnet

A GYERMEK JOGA

fordította:
Tóth Béla

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-571-6 EPUB
ISBN 978-963-559-572-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első magyar kiadás:
1894

az elektronikus változat az 1992. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Virginie Demont-Breton (1859 – 1935)
Fillette à la guirlande de Fleurs des Champs
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Az Oise-i megyegyűlés véget ért. Dávid Herbelin a prefektúra nagy lépcsőjén lehaladva, a kapu felé sietett. Egyszerre gyors léptek hallatszottak mögötte a kőfokokon és egy erős hang kiáltott rá:

- Dávid, miért szöksz meg olyan hamar? Hiszen alig búcsúztál el tőlem...

Herbelin megállt. Az utána jövő csakhamar utolérte és kedveskedő komolysággal fogta karon:

- Hát olyan sietős az utad?

- Nagyon - felelte Herbelin -, futnom kell a vasúthoz, ha nem akarok lekésni a Neuville-i vonatról.

- Ej, hát nem elég mára a munka? Még a műhelyedbe is kell menned?

- Bizony kell, kedves öregem.

- Jer velem, ebédeljünk Párizsban.

- Nem lehet, várnak rám.

Kiértek a piacra és nagy léptekkel siettek a vasút felé. Útközben úgyszólván mindenki köszönt nekik, mert alig volt Beauvais-ban ember, aki ne ismerte volna őket… Nehezen lehet találni két kevésbé hasonló alakot, mint ezek voltak: Pérignon ezredes magas, kék szemű, hatalmas bajuszú, dörgő hangú férfiú; Herbelin pedig kis sovány, álmodozó tekintetű ember, ki lángelmére valló homlokát mindig lehajtva hordja, mintha nehéz volna és mindig halk, tompa hangon beszél. Mindketten a megyegyűlés tagjai voltak. Herbelin a tudós bölcsességével és az iparos életrevalóságával vett részt a tanácskozásban, míg az ezredes harcias hangjának dörgésével reszkettette meg az ablakokat és megfélemlítette politikai ellenfeleit, épp oly indulatos, mint hiábavaló közbeszólásaival. Karöltve siettek az augusztusi hőségben. Pérignon feszes kabátot viselt, a becsületrend tiszti-szalagjával; szürke nadrág volt rajta, lábán lakk-cipő, fején pedig elegáns, puha, barna kalap. Herbelin tetőtől-talpig feketében volt, magas tetejű kalapot viselt és irományokkal teli táskát vitt a hóna alatt; külsejével annyira nem törődött, hogy még kesztyű sem volt a kezén, sőt talán a zsebében sem. Egyívásúak, negyvenegynehány évesek lehettek; az ezredesnek már nagyon szürkült a haja, Herbelin fején azonban még nem látszott egy ősz szál sem és arca üde, fiatalos volt.

- De mi dolgod van neked a gyárban? - szólt ismét Pérignon.

- Egy rendkívül érdekes kísérletről van szó. Régtől készülök rá; most már azt hiszem, eléggé megérett a dolog, és sikerét neked is okod van kívánni, mert hiszen részvényesem vagy.

- Majd megint megpörzsölöd a képedet, a gyárat pedig félig levegőbe röpíted, mint tavaly...

- Ne félj, a gyár biztosítva van - nevetett Herbelin.

- Eredj te bolond! Bánom is én azt a putrit - kiáltott az ezredes. - Én csak téged féltelek... Sose felejtem el, hogy megijedtem, mikor igazgatód a műhelybe hívott, te pedig ott feküdtél összeperzselve, s a homlokod bőre az orrodra lógott... Igazi Isten csodája, hogy nem veszítetted el a szemed világát!...

- Az igaz - ismerte el Dávid nyugodtan -, de az, amit én kutatok, megérdemel egy kis kockáztatást.

- Te gerenda fejű! - ordított Pérignon oly harsogó hangon, hogy egy kapu küszöbén alvó kutya fölriadt és esze nélkül loholt be a házba. - Így köszönöd te meg az ember barátságát? Háládatlan.

- Ej, ne haragudj meg mindjárt és ne tarts semmitől - kérlelte Herbelin szelíden. A robbantószerekkel már nem bíbelődöm. Igen ártatlan dolgok vannak most soron. Azt hiszem, sikerült föltalálnom a törhetetlen üveget, amelyet aránylag csekély hevítés mellett meg lehet munkálni, akárcsak az ércet. A gyönyörű üvegek dolgában vetélkedni fogunk Velencével, sőt talán le is győzzük, mert a mi üvegünk hallatlan olcsó lesz... Majd meglátod... De igazán, miért nem jössz velem a gyárba?... Együtt ebédelnénk és legalább megmutathatnám neked a kész holmikat... Te engem Párizsba akartál vinni, hadd csábítsalak inkább magammal Neuville-be...

- Köszönöm szépen, de lehetetlen. Raoul öcsém ma nálam ebédel, tehát vár rám és még itt Beauvais-ban is meg kell valakit látogatnom indulás előtt.

Herbelin arca földerült:

- Jól van öcséd?

- Jól, Cendrin igen meg van elégedve...

- Cendrin is nálad ebédel? - kérdezte a gyáros egyszerre megélénkülve.

- Lám, hogy nekimelegedsz! - korholta az ezredes keserűen. - Ha barátunk nálam ebédelne, kész lennél ma lemondani a gyárról, a kémiáról és elfogadnád a meghívást, amelyet az előbb visszautasítottál... Te mindig jobban szeretted Cendrint, mint engem.

- Most meg én mondom, hogy eredj, te bolond - vágott közbe Herbelin.

- Herbelin úr! - kiáltott az ezredes.

- Mi tetszik, Pérignon úr? Vagy azt hiszed, hogy megfélemlítesz sztentori hangoddal és villámló szemeddel?... Édes barátom, én nem szeppenek meg egykönnyen. Igenis, bolond vagy, hogy itt tétlenkedsz Beauvais utcáin Cendrin miatt, akit épp úgy szeretsz, mint én... Nem, akkor sem mentem volna Párizsba, ha barátunk nálad lett volna, csak még jobban sajnáltam volna, hogy nem fogadhattam el meghívásodat.

- Hm, ez még szerencse! - dörmögött az ezredes.

- Most pedig Isten áldjon meg; a vonatom épp jó... Csókold meg Raoult helyettem.

- Te pedig mondd meg a feleségednek, hogy mihelyt Párizsba megyek, első dolgom lesz nála tisztelkedni és csókold meg nevemben Cécile-t.

- Csak holnap este - felelte Herbelin, kissé elszomorodva -, mert előbb nem látom a kedvest.

- Szerencsés utat! - kiáltott Pérignon.

- Hasonlóképpen - viszonozta Herbelin.

Azzal befordult a pályaházba, az ezredes pedig nagy léptekkel indult vissza a város felé.

Herbelin egyedül volt a vasúti kocsiban és múltjának emlékeibe merült. Eszébe jutott gyermekkora, melyet a Boissonneau-intézetben töltött Cendrinnel, kinek apja a kitűnő tudós szenátor volt, és Pérignonnal, aki büszkén hirdette, hogy apja a császár hadsegéde. Semmi hasonlóság nem volt a két gyermek és az ő, a császári nyomdabeli szegény faktor fiának sorsa között. Nem volt közöttük egyéb kötelék, mint az ösztönszerű barátság, a két előkelő fiú és a földhözragadt gyermek ellenállhatatlan egymáshoz vonzódása. Cendrin, Pérignon és Herbelin különválva többi társuktól, oly szoros és megingathatatlan baráti szövetséget alkottak, hogy elnevezték őket a három gerendafejűnek. Miért, hogyan, kinek a révén keletkezett ez a furcsa elnevezés, senki sem tudta. A három fiú maga is mulatott rajta, s míg iskoláikat járták, ez a csúfnév igazi szövetséges jelszó volt közöttük. Pérignon az imént is, mikor megharagudott barátjára, régi gyermekkori nyelvükön gerendafejűnek szólította Herbelint. A három ifjú szeretve, védve és bátorítva egymást, fejezte be középiskolai tanulmányait. Pérignon a katonai akadémiába lépett, Cendrin orvosnövendék lett, Herbelin pedig a műegyetemre iratkozott be, mikor a legszegényebb és legtehetségesebb fiú családját nagy szerencsétlenség érte. A faktor megvakult: kis nyugdíjból nem lehetett megélni és a család fönntartásának kötelessége Dávid nyakába szakadt. Le kellett mondania a hosszú, aprólékos tanulmányokról, melyék végeztével szép, biztos pálya várt volna rá. Pénzt kellett szereznie és kénytelen volt az iparhoz fordulni. Pérignon gróf pártfogásával aligazgató lett a Neuville-i kémiaiszer-gyárban, négyezer frank évi fizetést kapott és módjában volt övéit segíteni.

Eleinte kétségbeesetten gondolt romba dőlt terveire, de aztán buzgón dolgozni kezdett és csakhamar nagy érdeklődéssel kísérte a gyár működését. Minthogy az igazgató, Lebarbier, többet volt Beauvais-ban, mint Neuville-ben, fölhasználta az alkalmat és minden idejét a laboratóriumban töltötte, belemerülve az ipari kémia rejtelmeibe, mely őt annyira vonzotta. Keze nyoma azonnal meglátszott a gyáron. A munkavezetők és munkások lustasága és gondatlansága egyszerre szorgalomra vált, mindenki teljes jóakarattal óhajtotta megvalósítani az ifjú aligazgató gondolatait, tanulmányait és a gyár föllendülése csakhamar Herbelinre vonta a részvényesek figyelmét és az igazgató haragját.

Húsz év telt el azóta. De neki úgy rémlett, mintha csak tegnap történt volna. Pedig mennyi esemény érte egymást! Mennyi siker koronázta fáradság! Dávid Herbelin, ki a vidékre egy kis táskával érkezett, most tulajdonosa volt a megnagyobbodott, modernné vált gyár felének. Tetemes vagyona volt és Párizsban palotája. A megyegyűlésen a Neuville-i kerületet képviselte s csak tőle függött, hogy bármikor a parlament tagjává lehessen. Barátságos szemei előtt két alak jelent meg: egy asszony és egy leány. Az asszony barna, ragyogó szemű, piros ajkú; csupa erő és hév; szép, de félelmesen és titokzatosan szép. A leány szelíd, gyönge, szőke, kék szemének nézése tiszta, ajkának vonása ártatlan és őszinte. Felesége és leánya volt ez a két alak. Egyenlő nagy szeretettel szerette őket és mindkettőjükért szívesen adta volna oda az életét. Fejében sohasem termett egy gondolat, mely nem volt nekik szentelve. Minden fáradozásának csak az volt a célja, hogy boldoggá és gazdaggá tegye a feleségét és gyermekét.

Mikor Neuville-be érkezett és bemutatták őt Louise Lebarbier-nak, a leány előtt az a zavar és csodálat támadt benne, amelyet még most, tizenhat éves házassága után is érzett, ha felesége „császárnői” tekintetével pillantott rá, mint nevetve szokta mondani. Herbelin, mihelyt meglátta igazgatójának leányát, Louise rabszolgája lett. Őrülten beleszeretett a gyönyörű teremtésbe, de nem remélt semmit, mert a leány hideg és gőgös volt. De lehetett volna ez másképp?

Mi volt a kisasszony szemében ez a szegény tisztviselő, egy betűszedő fia, akit ő a gyárban mindig piszkosnak látott, s aki ügyetlenül öltözve, félénken jelent meg és hebegett, mikor följebbvalója azzal tüntette ki, hogy ebédre hívta. Hogy is közeledhetett volna valaha egymáshoz a szép, büszke Louise Lebarbier és a szegény, szánalmas Herbelin?

A helyzet azonban hirtelen megváltozott. Híre ment, hogy az aligazgató valami nagy találmányra bukkant, melynek révén a gyár egyszerre föllendülhet. E dologról Lebarbier keserű hangon beszélt leánya előtt. Érezte, hogy fölülmúlta, elhagyta őt ez a fiatalember, aki nem érte be csak a meglevőnek kiaknázásával, de újat keresett és talált is. Sikerült neki olyan folyadékot csinálni, mely a zsírfoltokat kiszedi a szövetből és nemcsak kevésbé költséges a benzinnél, de teljesen szagtalan is. Aztán kitalálta, miként lehetne az elektromosságot a ruhafestésben alkalmazni, arra a célra, hogy a szövet ne hagyja el a színét. A fiatal Herbelin szóval föltaláló, zseniális ember volt. Az aggódó, irigy Lebarbier, sejtve e dolgok jelentőségét, csúfolódni próbált, mintha nemigen bíznék alárendeltje lángelméjében.

Csakhogy nemsokára meg kellett adnia magát, mikor a részvényesek egyszerre elhatározták, hogy a betűszedő fia részesüljön a gyár jövedelméből. E naptól fogva nem Lebarbier volt az intézet vezetője. Névleg ugyan megmaradt igazgatónak, de a valódi igazgatót Herbelinnek hívták; Louise atyja egyre csökkent súly és tekintély dolgában. Azon vette magát észre, hogy a gyár ötszáz munkását mozgató intézkedések mind nélküle történnek meg. Alkalmasint le is mondatták volna, hogy helyét adja át fiatal helyettesének, ha nem lett volna egy szövetségese, kinek Dávidra való hatása csakhamar ellenállhatatlan lett.

Lebarbier kisasszony előkelő, gyönyörű teremtés volt. Fényesen nevelték egy párizsi intézetben. Mikor misére ment a Neuville-i kis templomba, olyan volt, mint egy száműzött hercegnő. Bármily egyszerű ruha is volt rajta, termetének délcegsége és arcának bája magára vonta a figyelmet. Észre kellett őt venni, akár vászonruhában, hajadonfőtt rózsákat szedett a kertben, akár báliöltözetben, apja karján vonult be a prefektúra szalonjába. Udvarolt neki minden fiatalember, aki csak a közelébe jutott. Az elegáns Rantilly vicomte, kinek kastélya két mérföldre volt Neuville-től, két egész télen sürgött-forgott a szép lány körül. Ugyanezt cselekedte a fiatal Papinaud, a Papinaud és fia gombgyáros cég tagja. Mikor azonban udvarlás helyett végre komolyan kellett volna beszélni, az öreg Rantilly grófné és Papinaud szenátor gátat vetett a szerelmes fiúk áradozásának és Lebarbier kisasszony magára maradt.

Majd más udvarlók rajongtak körülötte. Egy Beauvais-i gazdag magkereskedő és a Párizst minden reggel pecsétes üvegeivel elárasztó tejárus kérte meg kezét. Louise azonban, ha nem volt elég jó a főnemességnek s a gazdag középosztálynak, viszont nem ítélte magához méltóknak a kezéért versengő kereskedőket. A szép, de vagyontalan Lebarbier kisasszony, folyton azok közt lebegve, akiknek tetszik s akik ő neki nem tetszenek, már-már a vénlányságra kárhoztatottnak látszott, mikor Dávid Herbelin belészeretett.

A leány eleinte észre sem vette a dolgot, oly félénken, oly tartózkodva közeledett hozzá az ifjú. És fitymálva bánt vele, mert megszokta, hogy - atyja mindig félvállról beszéljen róla. Elvégre ki is volt ez a fiú? Munkás, csakhogy valamivel civilizáltabb, mint durva és rút társai, akik nekigyürkőzve, puszta mellel, hajadonfőtt dolgoznak a műhelyekben és az udvarokon. Lángésznek híresztelték. Lebarbier szerint azonban dugába dőlt minden kísérlete. Szép egy feltaláló az, aki minduntalan olyan dolgokat visz véghez, hogy a műhely ablakai mind betörnek s aki azt mondja, hogy olyan robbantószerre bukkant, amely nem veszedelmes, de hallatlan erejű és puszta gázkeverékből áll. Nevetséges dolog azt jósolni, hogy ez a nagy újító fel fogja forgatni a gyárat, holott az ő egész mestersége költséges kísérletezésekből áll és csak rossz útra tereli a vállalatot, mely eddig is csak tizenöt százalék hasznot hajtott a részvényeseknek. Vajon, hogy gondolkozhatott volna Louise arról az emberről, kiről atyja ilyen nyílt fitymálással beszélt?

Csak félvállról bánt vele, mikor az üzleti év befejezésekor a többi tisztviselővel együtt ebédre volt hivatalos atyjához. A homlokába nőtt göndörhajú kis ember sovány volt, mint aki ínséget szenved. Dávid ez időben csakugyan családjának küldte fizetése legnagyobb részét, hogy törlesszék a nehéz napokban csinált adósságokat és magának csak annyit tartott meg, hogy épp ne haljon éhen. Ruhája is rossz volt, a nyakravalója gyűrött és a cipője olyan vastag talpú, mint a gyárbeli fuvarosoké.

Ha a leány olykor rátekintett, némán, szomorúan, gondolkodva állt előtte; de szemével majd fölfalta Louise szép vállát és kerek nyakát, melyen a fekete haj apró gyűrűi ragyogtak. A leány kimondta magában az ítéletet, hogy ez a lángeszű ember fajankó. És Lebarbier két álló évig nem győzte őt meg ennek az ellenkezőjéről. Egyszerre azonban minden megváltozott.

Herbelin édes elégültséggel emlékezett vissza életének ama döntő pillanatára, mikor énjének erejénél fogva, egyszerre, minden átmenet nélkül, az utolsó sorból az elsőbe jutott. Mily változás volt ez és mennyire meglátta az ember gyarlóságát! Akik addig semmibe sem vették őt, egyszerre körülrajongták, hízelegtek neki, magasztalták őt és be akartak furakodni kegyeibe. Azok szemében, akik látni és gondolkozni tudnak, elsőrangú tudós lett, aki főképp gyakorlati úton tud nagy dolgokat cselekedni az ipar terén.

Cendrin professzor, ki fiától értesült Dávid találmányairól, ellentmondást nem tűrő ítéletet formált felőle. Ez az ifjú aligazgató Isten kegyelméből való föltaláló, akit bőkezűen kell fizetni, nehogy kedve kerekedjék átpártolni valamely konkurens vállalathoz. A professzor megtette még azt is, hogy az akadémia elé terjesztette Herbelin egy értekezését a színes fényképezésről, mely rendkívüli feltűnést keltett. Pérignon tábornok, kit fia szintén feltüzelt, a Neuville-i részvénytársaság igazgatóságában igazi háborúságot keltett azzal a kijelentésével, hogy milliókat szalasztanak el, ha Herbelint nem kötik a gyárhoz a lehető legkedvezőbb szerződéssel. Pedig a tüzes tábornok és társai hiába aggódtak: Herbelinnek esze ágában sem volt otthagyni Neuville-t. A faluhoz, a gyárhoz minden érdeknél erősebb kötelékek fűzték őt.

Hiába ígérnek neki eget-földet, nem ment volna Neuville-ből egy tapodtat sem. És ezért volt annyira a részvényesek hatalmában, mert szerette Louise Lebarbier-t.

Az igazgató egy reggel fölhívatta őt hivatali szobájába és kissé elfojtott hangon így szólt hozzá:

- Herbelin úr, a felügyelő-bizottság nevében tudatom önnel, hogy a közgyűlés önt a vállalat mérnök-tanácsosává nevezte ki. Ezentúl tizenkétezer frank az évi rendes fizetése és tíz százalékot kap a tiszta jövedelemből.

Dávid elpirult örömében és meghajolt a szeretett leány apja előtt.

- Fogadja, uram, hálám kifejezését, mert bizonnyal önnek köszönöm az előlépést.

- Ó, nem - vágott szavába Lebarbier, kissé keserű őszinteséggel. - Ön mindent csakis magának köszönhet... De tudja meg, mily javadalmakkal jár új helyzete... Ön legalább is huszonötezer frankot fog most kapni évenként.

- Tehát gazdag vagyok! - kiáltott Dávid. - Jó szülőim ezentúl nem szenvednek szükséget! Mily boldogság!

- Ön jó fiú, Herbelin úr - mondta az igazgató, kit lefegyverezett a fiatalember örömének kitörése.

- Négy éven át sok megpróbáltatáson mentem keresztül, bár nem szóltam. Szegény apám eleget keresett, míg dolgozni tudott és házunkban jólét volt... Persze, csak relatív, mert a gazdagoknak semmi, ami a szegényeknek már sok... Mikor megvakult, adósságaink voltak... Fizetni kellett... És ez gyakran nagyon nehezemre esett... Nem akartam, hogy öreg szülőim szűkölködjenek... Nekik adtam, amit csak lehetett... És ön, uram, bárkinél jobban tudja, hogy nem dúskáltam az aranyban, mert csekély fizetésem volt, azért dolgoztam annyit. De most itt a bőséges jutalom.

Szeme könnybe lábadt. Megtörölte a keze fejével és félig sírva, félig mosolyogva nézett volt elöljárójára. Lebarbier egyet fordult a szobában, hogy palástolja megindulását, aztán az íróasztalon heverő iratra mutatott:

- De még nem is mondtam, hogy a társaság mely föltétel alatt részesíti önt mindebben. E szerződéssel önnek kötelezni kell magát, hogy tíz évig marad a gyár szolgálatában és itt érvényesíti minden találmányát. Tíz év múlva a szerződés esetleg megújítható.

- Elfogadom! - kiáltott Dávid.

És toll után nyúlt, hogy aláírja a szerződést. Lebarbier azonban föltartóztatta.

- Ily fontos szerződést nem lehet látatlanul aláírni. Fiatalember, ön könnyelmű. De különben is, hátha megcsalnám önt?

- Arra ön nem képes - mondta nyugodtan Dávid. - De ön nem is sejtheti, mily új reményeket kelt bennem sorsomnak ez új megváltozása... Hálásan fogadnám el a szerződést még akkor is, ha egész életemre kötne le, mert döntő órában terjesztik elém. A felügyelő bizottság nagylelkű határozata nélkül sohasem mertem volna bízni a jövendőben, mely talán reám vár...

- Nem értem önt - szólt az igazgató, meglepődve e máskor mindig tartózkodó és nyugodt ember izgatottságától.

- Most még nem mondhatom meg önnek - kiáltott Dávid, egész szokatlan hangon. - De meg fogja tudni... Ön lesz az első, aki megtudja. Követem bölcs tanácsát, elolvasom a szerződést és aláírva hozom önnek vissza... És nagy dolgokkal fogom meghálálni a belém vetett bizalmat... Majd meglátja... terveim vannak... Gazdaggá fogom tenni jótevőimet!

Biztató pillantást vetve az igazgatóra, köszönt és távozott. Nem tudott hová lenni örömében. A jövendő mosolygott rá; maga előtt látta a sikert, a hímevet, a vagyont. Sejtette, hogy barátai segítették őt ilyen gyorsan előre pályáján, melyben alig bizakodott. Egészen megfeledkezett saját értékéről és nem gondolt egyébre, mint hogy hálálkodjék Cendrinnek és Pérignonnak a vélt kegyért. Lement a gyár kertjébe s mint a bolond futkosott föl és alá. Egy lugashoz érve, hirtelen megállt. A lombok árnyékában Lebarbier kisasszony hímezgetett. Dávid megzavarodott. Nem várta, hogy itt találja a leányt. A munka óráiban a kert rendesen üres szokott lenni. Legföljebb egy-egy munkásasszony ment át rajta, az igazgatóság épületéből a falu felé sietve.

Levett kalappal mentegetőzött, hogy a kisasszonyt háborgatja. Louise azonban letette munkáját s azt mondta, hogy háborgatásról szó sincs; kivételesen fölkísérte atyját a gyárba és most várja, míg végez a postával, mert együtt térnek haza. Míg Louise csengő, kissé halk hangon beszélt hozzá, Dávid elgondolta, hogy a végzet hozta őt az imádott leányhoz abban az órában, mikor végre megtudta, hogy őrültség nélkül emelheti reá szemét. Mint minden dús képzeletű ember, ő is babonás lévén, végzetszerű jelet látott a találkozásban és egy mámoros gondolat villant át lelkén: „Ő az enyém lesz!”

Lebarbier kisasszonyt meglepte Herbelin hallgatása. Kíváncsian pillantott rá és örömtől átváltozott arcán most nem csupán rútságot és közönségességet látott. Dávid homloka, melyet napsugár világított meg, gondolatoktól ragyogott. Reménytől tündöklő szeme valami különös mohósággal pillantott rá és mosolygó ajka mintha mondani akart volna valamit. A leány félelem nélkül és az alárendeltekkel szemben természetes nyugalommal szólította őt meg;

- Mi történt önnel, Herbelin úr? Oly izgatottnak látszik.

- Valóban izgatott vagyok, kisasszony - felelt Dávid. - És van is rá okom, olyasmi történt velem.

- Nemde valami jó? Mert arca örömtől sugárzik.

- Bizony, nem remélt nagy szerencse.

Louise nyugodtan, egykedvűen pillantott a tisztviselőre.

- A közgyűlés felemelte a fizetését?...

- Eltalálta. Ezentúl nagy, nagy fizetést kapok.

- Gratulálok.

És egy pillantást vetett a szegény Dávid kopott kabátjára, kitérdelt nadrágjára és durva ingére; s egyet bólintott, mintha azt mondaná magában: „Ez épp jókor jöhetett, mert legalább módjában lesz egy kicsit fölruházkodni...” A fiatalember nyilván kitalálta gondolatát, mert alázatos hangon viszonozta:

- Bizony, kisasszony, ez rám nézve igazi jótétemény... Eddig nagyon szegény voltam... Nem csoda hát, ha örülök a jólétnek... Bizony nem anyagi okból, de az erkölcsi erő miatt... Ezentúl több bizalmam lesz önmagamban, minden kérkedés nélkül... Ki nem mondhatom, milyen boldog vagyok...

Oly megindult hangon beszélt, hogy a leány egész meglepődött. Úgy látszott, egyenesen hozzá szól s hogy bizalmában valamely szándék jelentkezik, mely Louise Lebarbier-t illeti. Miért tulajdonított a leány a szavaknak oly különös értelmet? Az alantas sorsra kárhozott Dávid most legelőször nem volt tartózkodó. Louise sohasem gyanította volna, hogy atyjának alantasa őrá gondol; de most, a lugas lombjai alatt, a langyos levegőben, a rózsák illatában észrevette e szegény ördög szerelmét. Megsértődött, de egyszer s mint örült is. A hódolat ugyan igen csekély embertől eredt, még ha tekintetbe is vesszük a tisztviselő előléptetését; de elvégre is hódolat volt. A puszta Neuville-ben nem rajongták körül udvarlók és hiába tüntette föl magát oly kevélynek, mégis csak nő volt. Főképp azt akarta tudni: mi bátorítja föl Herbelint, hogy ily bizalommal szól hozzá. Büszkén pillantott az ifjúra:

- Tehát sok szerencsét, uram, ha sorsa ilyen jóra fordult.

Azzal hirtelen távozott atyjának hivatala felé, mintha máris bánná, hogy ilyen soká késett. Dávid elszorult szívvel tekintett utána. Homloka elborult és fejét lehajtva ballagott vissza a gyárba. „Ez a leány nem, hogy szeretni nem fog engem soha, de még azt sem érhetem el, hogy valaha jó szívvel pillantson rám”, töprengett magában. „Őrültség foglalkoznom vele! Ostoba vagyok! Szabad-e előttem más célnak lebegni, mint hogy találmányaim sikerüljenek? Közönséges származású, semmi előkelőséggel nem dicsekvő ember létemre nem is remélhetem, hogy elöljáróm leánya nekem adja kezét. Vajon mit gondol rólam? Sőt gondol-e egyáltalán valamit? Alkalmasint nem is vagyok reá nézve a világon.”

Leült egy kőpadra a gyár kapujánál és oly mély gondolatokba merült, hogy észre sem vette a körülötte járó-kelő munkásokat. Mikor a jó nép így látta őt, lehajtott fővel tűnődve, azt hitte, hogy megint valami találmányon töri a fejét; mert ezek az egyszerű tudatlan emberek tudták, hogy kicsoda ez a fiatalember. Előbb ismerték föl Dávid kiváló tehetségét magánál az igazgatónál is és Lebarbier még mindig fitymálva szólt ifjú tisztviselőjéről, mikor a munkavezetők a műhelyben már azt mondogatták egymás közt: „Ember a talpán ez a Herbelin; meglátjátok, még sokra viszi!” És mikor így magába vonulva látták őt, nem szokták háborgatni, felfogva józan eszükkel, hogy tűrni kell az ilyen kitűnő ember apró bogarait.

Dávid elővette zsebéből a szerződést, melyet Lebarbier adott át neki és szórakozottan futotta végig. Csakugyan benne volt minden, amit az igazgató mondott: a háromszoros fizetés s a jövedelemből való nagy jutalék. Följebbvalójával szemben ezentúl teljesen független volt. Mérnöktanácsos lett, vagyis teljesen a maga kedve szerint dolgozhatott, találmányokkal foglalkozva. A szerződés azonban tíz évre kötötte le őt. Tíz év! Neuville-ben! Louise közelében! S hátha a leány az ő szeme láttára tartja esküvőjét valakivel!

E gondolat megrázta. Az élet így elviselhetetlen. Vagy Neuville-ben marad és Louise a felesége lesz, vagy szakít mindennel és távozik. E gondolat geometriai egyenlet tisztaságával formálódott meg a fejében. Igenis, így fog cselekedni, mert nem tehet mást, ha nem akar megőrülni vagy meghalni kétségbeesésében. Eltökélt szándéka erőssé tette. Fölállt és bement a gyárba.

Lebarbier kisasszony ezalatt fölkereste atyját. Az elkényeztetett gyermek az öreggel szemben nem szokott sokat hímezni-hámozni.

- Az imént találkoztam Herbelinnel - mondta apjának, aki épp valami jelentést olvasott. - Nem tud hova lenni örömében... Mi történt vele?

- Olyasmi, amit meg sem álmodhatott, a felügyelő bizottság aranybéklyókkal köti őt a gyárhoz... Ez a fiatalember ezentúl kétszer, sőt talán háromszor annyit fog megkeresni, mint amennyit én kapok huszonötéves szolgálatom után. És ez alkalmasint csak a kezdet. A nagyrészvényesek mind bolondulnak találmányaiért... Ha volna benne egy kis ambíció, elérhetne mindent, amit csak akar...

- Ugyan! - szólt Louise.

Aztán egy kicsit gondolkozott.

- E szerint igazán érne valamit ez a fiú?

- Persze, persze! - felelte Lebarbier, kit rendkívül bosszantott a dolog, de mégsem tagadhatta le az alárendelt ifjú értékét. - Ha valaki tanácsokkal szolgálna neki, kalauzolná, vezetné...

- Nos - szólt nyugodtan a leány -, ha édesapám annyira bízik Herbelin jövőjében, bízvást támogathatja tanáccsal...

- Ugyan ugye! - kiáltott az igazgató epésen. - Azt az embert segítsem tán, aki engem előbb-utóbb ki fog túrni? Nem ettem bolondgombát.

- És ha ez az ember a veje lenne, vajon akkor is félne a kitúrástól és akkor sem tartaná szükségesnek vezetni őt?

- Herbelin az én vőm? - kiáltott Lebarbier, hirtelen talpra ugorva. - Beszélj világosan... Nem értelek!

- Magam is alig egy negyedórája értem a dolgot. Herbelin azonban egynéhány szóval és egy sokatmondó tekintettel elárulta, hogy mily szándékai vannak velem szemben... Különben is sejtettem, mióta csak itt van... Most már biztosan tudom, hogy szerelmes belém és sorsa megváltozásának nemcsak szülei miatt örül, mint jó fiú, de azért is, mert közeledett felém.

- De hiszen kedves gyermekem, te úgy beszélsz Herbelinről, mintha hajlandó volnál a felesége lenni!

- Már azt az édesapám dolga eldönteni, hogy elfogadható férj-e vagy sem...

- Ez valóságos megrohanás - motyogta az igazgató zavartan. - Mit válaszoljak?

- Én nem kérek választ. Hiszen épp édesapám faggat engem. Ám fontolja meg a dolgot... Nem egyszer mondta nekem, hogy nehezen fogok találni férjet e vidéken, hol az emberek önzők és nagy hozományt kívánnak. Nem lehetetlen, hogy most itt van az, akit keresett...

- De ki ez a Herbelin? Egy szegény munkás fia...

- Mi lesz belőle, ez a fontosabb kérdés. Az apja nem halhatatlan. S ha a fiú nagy vagyonra tett szert, bizony nemigen fogják kutatni, hogy hol és miként jött a világra.

- Édes leányom, lelked ereje igazán meglepő - szólt Lebarbier mosolyogva. - Nevelésed nem veszett kárba. Az igen hihető, hogy Herbelin meg fog gazdagodni... Módjában van... De vajon tetszik-e neked?...

- Se jobb, se rosszabb, mint azok a férfiak, akikkel eddig találkoztam. Ha jó ruhát vesz magára, megborotválkozik és megfésülködik, egész tűrhető lesz... Arca nem közönséges és szemében értelem csillog... Kívánhatok-e egyebet?

- Én többnyire olyan leányokat ismertem, akik csak azon aggódtak, hogy szerethetik-e majd férjüket... Nagyon meglep, hogy te csak a dolog praktikus részével törődsz és nem gondolsz az érzelmekre...

- Meglepődés helyett inkább örülhetne édesapám - vágott vissza a leány nyugodt gúnyos hangon. - Ha jókora hozománnyal dicsekedném, lehetnék követelőbb... Nekem azonban jó nevelésen kívül nincsen semmim a világon... Földönfutó létemre tehát olyan férjet kell választanom, akiből lehet valaki. Ez az én politikám. Talán rossznak ítéli?

- Dehogy! Csak meglep a dolog. Egyébiránt van még időnk gondolkozni rajta.

Lebarbier kisasszony ritka éleslátással vette észre Dávidnak, úgyszólván, még csak sejtelmes szándékait. A fiatalember kétségek között vergődött, mikor sorsa már eldőlt. Mennyi keserves bizonytalanságtól kíméli meg magát, ha úgy tud olvasni Louise szeméből, mint ahogy a leány belelátott az ő lelkébe! Herbelin reszketve járult igazgatója elé megvallani, hogy mi tartja őt vissza a szerződés aláírásától. Lebarbier nem értette az aggályokat.

Unszolta Dávidot, hogy beszéljen őszintén s ekkor a szerelmes ifjú megvallotta, hogy ha Louise nem kecsegteti őt semmi reménnyel, inkább elhagyja a gyárat s az egész vidéket.

Az igazgató nem győzte bámulni leánya éleslátását. Egy pillanatig el is képedt, hogy ez a dolog ilyen gyorsan pörög le. A fiatal mérnök sápadtan, reszketve állt előtte. Az öregúr jónak vélte azonnal megnyugtatni és fölbátorította őt. Dávid, amikor megtudta, hogy Lebarbier éppenséggel nem ellenzi tervét, fölkiáltott örömében; és e kiáltás bizony meghathatta volna még a Louise hideg szívét is. A szép leány azonban nyugodtan üldögélt a kertben és egyáltalán nem gondolt a szerelmes fiatalemberre, aki érte él. De mikor atyja hozzá vezette Herbelint, szükségesnek vélte kissé megerőltetni magát és nyugodt szeretetreméltósággal fogadta a jó fiút. Dávid nem volt nagy igényű s mikor Louise nagy kegyesen reá mosolygott, már azt hitte, hogy ő a legboldogabb ember. Mély, teljes, határtalan szerelemmel szerette ezt a szép, hideg leányt. Sohasem szeretett más nőt; szerelme e leányon kezdődött és végződött.

Most, tizenhét év múlva, mikor Neuville felé robogott a vasúton, épp így gondolkozott Louise-ről; épp úgy szerette, mint az első nap, sőt talán jobban, gyermekük: Cécile miatt, ki lelkének fele volt. Behunyta szemét és a kocsi rázásától ringatózva, ébren álmodozott, „Tegnap váltam el tőlük; ugyan mit csinálhattak azóta?” gondolta magában. „Vajon foglalkoztak-e velem egy kicsit?” Bizonyosan kikocsiztak a Boulogne-i erdőbe. És maga elé képzelte őket, amint a nyitott hintóban ülnek, mindketten üdék, gyönyörűek s az anya alig látszik idősebbnek leányánál, mintha csak testvérek volnának. Gondolata boldogan repült feléjük. A tizenhat éves Cécile már egész barátnője anyjának; kíváncsi, mindent megmagyaráztat magának, kérdéseivel gyakran zavarba ejti az embert, de igen élénk, tűzrőlpattant és sok van benne apja elméjéből. A szép, elegáns s az érett kortól érdekesen bágyadt Louise pedig elragadóbb, mint valaha. Herbelin ajkán édes mosolygás lebegett, mikor maga előtt látott mindent, ami neki kedves a világon.

A Neuville-hez közeledő lokomotív füttye ébresztette föl szendergéséből. Kinyitotta szemét és ráismert a lironi völgy rétjeire. Messze a szélben ingó hársak mögött látszottak a gyár magas kéményei. Herbelin hirtelen fölugrott, fölkapta a megyegyűlési iratokkal teli táskát és mikor a vonat megállt, sietve szállt le. Az állomás feje tisztelettel üdvözölte őt, kérdezősködött feleségéről és leányáról. Dávid vidáman felelgetett. Itthon érezte magát e vidéken, hol szeretet és nagyrabecsülés veszi körül. A kijáratnál a portás, aki elvette jegyét, nagyot köszönt neki; Herbelin nevén szólította, mikor viszonozta az üdvözlést. A pályaház előtt szép nyitott hintó várta őt. Az ülésre dobta táskáját, s a kocsishoz fordult:

- Érkezett levelem Párizsból?

- Igenis, kérem a nagyságos asszonytól.

- Jól van - szólt Herbelin örvendve és gyorsan szállt föl a kocsiba, mintha mielőbb szeretné olvasni e levelet, mely hírt ad neki feleségéről és leányáról.

A kocsis az ostorhoz nyúlt, s a fogat csakhamar a Liron mentén robogott. Herbelin itt otthon volt. Jobbkézt, balkézt, mind a maga földjeit látta. Mindig nagy örömmel ment végig ezen az uradalmon, hová most húsz éve, mint szegény kis tisztviselő, kezében egy kis táskával érkezett. Szorgalma, értelmessége, tudománya csakhamar vagyont és közbecsülést szerzett neki. Herbelin a kémiai gyáron kívül más vállalatokkal is foglalkozott. Minden nagy elektromos berendezést rábíztak. Most zajtalanul, szinte titkon, az ellentétes áramok kérdésével foglalkozott és kísérletei azzal kecsegtették, hogy valóságos forradalmat fog előidézni a villamosság terén. Ezért nem akart Pérignon barátjával Párizsba menni. Türelmetlenül sietett a gyár felé, hogy meglássa a kísérletek eredményét. Most nem csupán gazdagságot adó találmányról volt szó, hanem dicsőségről is. Herbelin tudta, hogyha e találmánya beválik, az elsőrangú tudósok sorába juthat és magával Edisonnal vetekedhet. Mily boldogság lesz dicsövé tenni e nevet, melyet felesége és leánya visel! Mily édes lesz, ha majd ők büszkélkednek benne! És csalhatatlan számításai mind azt bizonyították, hogy a találmány tökéletes.

A gyár előtt az igazgató várta őt:

- Szerencsésen méltóztatott utazni?

- Semmi baj, kedves Laroque úr - felelt Herbelin. - Hát a gép? Megtette rajta a módosításokat, amelyeket ajánlottam?

- Minden megvan.

- Nos, hadd lássuk.

Laroque, ez a nagy, szőke, atléta termetű fiatalember, lesegítette Herbelint a hintóból.

- Talán jó volna, kérem, ha egy kicsit befordulna lakásába, mielőtt a gyárba jönne...

- Csakugyan jó lesz, ha megmosom az arcomat és a kezemet, roppant meleg van ma és csupa por vagyok.

Fölmentek az első emeletre, hol az a lakás volt, melyben Herbelin, ha Neuville-be jött, megszállni szokott. A találmányért egyformán lelkesedő két ember csakis a gépről tudott beszélni:

- Nos, Laroque, hogy sikerültek a kísérletek?

- A súrlódás révén most már csak tizenöt percent az erő veszteség és azt hiszem, kitaláltam a módját, hogyan lehet ezt is csökkenteni.

- Brávó!

Herbelin nem ment be az öltözőbe, hanem ingujjra vetkőzve járkált föl s alá szobájában, egyre kérdezősködve a kísérlet részleteiről. Arca ragyogott a reménytől, igazán boldog ember volt.

- Nemde, most már egy kicsit tovább tetszik itt maradni? - kérdezte az igazgató. - Sok elintézni való van a gyárban.

- Tudom, kedves barátom, tudom! De nem rendelkezem időmmel, mert Párizsban kell lennem... Tudja, hogy nekem a feleségem és a leányom parancsol!

Nevetve mondta ezt és látszott rajta, mily édes neki a zsarnokság, melyet el kell szenvednie.

- Íróasztalomon egy párizsi levél van, nyilván a nagyságos asszonytól - mondta Laroque.

- Menjünk, majd elolvasom útközben.

Lementek a hivatalszobákba. Nem úgy volt most, mint az öreg Lebarbier idejében, mikor egy kis terembe húzódva három lusta tisztviselőcske lopta az időt. Most külön hivatala volt a levelezésnek, a könyvelésnek, a technikai munkálatoknak és reggeltől estig nagy számú, buzgó személyzet dolgozott az asztaloknál. Mikor a vállalat ura végigment a termeken, senki sem kapta föl a fejét. És ha Herbelin minden hivatalszobába nem köszönt volna be hangosan, az írásukra hajlott tisztviselők észre sem vették volna a gazda jelenlétét. Dávid szerette az embereket s ezek viszont szerették őt. Szívesen elegyedett szóba a fiatalokkal, tudakozódott dolgaikról és csöndben, titkon, gyakran rántotta ki őket a bajból egy-egy jó tanáccsal. Nem feledte az időt, mikor maga is szegény volt.

Laroque kíséretében lement a gépterembe és arca ragyogott az örömtől. Itt igazán elemében volt. Akik nem látták őt a munka lázában, nem is ismerték őt igazán. Eléje sietett a főgépész, ez az öreg munkás, aki már akkor is a gyárban dolgozott, mikor ő még csak kezdő volt. Herbelin meg se várta az üdvözlést:

- Adjon Isten, Courdimanche! Jár a dinamó? - Igenis, kérem, már vártuk Herbelin urat.

A föltaláló szeme azonban máris észrevett valamit a gépeken:

- Meg vannak töltve az akkumulátorok?

- Nincsenek, kérem.

- Nincsenek? - kérdezte Herbelin meghökkenve. - Miért nincsenek?

Az igazgató és gépész némán tekintettek egymásra. Herbelin észrevette, hogy itt valami lappang.

- Mi történt? Önök oly zavartak. Valami baj van?

- Hát bizony - vallotta be Laroque -, tegnap este, akármily óvatosan dolgoztunk is, robbanás történt s egy csöppen múlt, hogy Courdimanche meg nem halt...

- Hát egyedül volt a gépész? - érdeklődött élénken Herbelin.

- Nem - felelt nyugodtan az igazgató -, én is vele voltam.

- Eszerint ön is épp oly veszedelemben forgott? És miért nem mondta ezt meg mindjárt?

- Mert az magától érthető, hogy nekem ott kellett lennem.

- Ön derék fiú - szólt Herbelin, kezét nyújtva a fiatalembernek. - De most mondja meg, mi történt...

- A dolog egyszerű. Az akkumulátorok szekrényei nem voltak elég erősek és a gázok, melyeket az áram fejleszt, s melyek ismét elektromos energiává változnak, szétvetettek mindent. Szerencse, hogy Courdimanche és én épp a műhely túlsó végében voltunk. Ha közel állunk, szétszaggat bennünket a robbanás. Tessék csak széjjelnézni.

Herbelin körültekintett s látta, hogy a vakolat lehámlott, mintha kartács pattant volna szét a teremben.

- Courdimanche, ön jutalomban fog részesülni - mondta Herbelin a gépésznek. - Nálunk az ember nem kockáztatja az életét hiába. De tegyünk egy kísérletet a géppel.

Ebben a pillanatban egy tisztviselő lépett a műhelybe s egy levelet nyújtott át az igazgatónak, aki viszont Herbelinnek adta át:

- Azt hiszem, már meg is feledkezett a leveléről, melyet említettem.

- Igaz! - kiáltott Dávid. - Pedig előre örültem neki.

Kissé félrevonulva, háttal az igazgatónak s a gépésznek az ablakhoz állt s fölszakította a borítékot. Arca máris sugárzott az örömtől, hogy mit fog olvasni felesége levelében.

De alig futott végig pillantása az első soron, hirtelen elsápadt. Megtörölte a szemét, mintha nem akarna hinni annak, amit lát, majd ismét a kezében remegő papirosra pillantott. És lassan, rémülten olvasta tovább. Szörnyű örvény tátongott előtte, benyelve egész boldogságát:

„Édesem, holnap egyedül leszek. Férjem Beauvais-ba utazik és egy napot Neuville-ben tölt. Várjon hát rám két órakor szokott kedvenc fészkünkben.

Louise.”

Reszkető ujjaival összegyűrte a levelet. És olyan volt, mintha villámcsapás érte volna. A levegőbe meresztette szemét, de nem látott és zavaros zúgás dorombolt a fülében. Megbénult az elszörnyedéstől. Agya nem működött; nem gondolkozott, nem érzett többé; mintha ez a rettenetes szerencsétlenség megakasztotta volna az életét. Azt hitte, hogy meghal vagy megörül. Fölkiáltott iszonyodásában és oly kétségbeesetten nyújtotta kezét a két ember felé, hogy az igazgató és a gépész feléje rohant, segíteni. Ez kissé magához térítette Herbelint. Elhárító mozdulattal távolította el őket magától és mereven nézett rájuk, azt fürkészve, hogy sejtik-e szerencsétlenségét. A két ember arcán rémület látszott. „Azt hiszik”, gondolta magában Dávid, „hogy gutaütés ért engem”.

- Mi baja? - kérdezte Laroque. - Rosszul van?

Herbelin nagy erőfeszítéssel válaszolt:

- Nagyon meleg van ma. Megfulladás környékez, nyissák ki egy kicsit az ablakot.

Az igazgató s a gépész sietve engedelmeskedett. Herbelin leszakította inge gallérját és ájulófélben a falhoz támaszkodott.

- Nem lenne jobb, ha bemenne? - javasolta Laroque.

Dávid félt a gondolattól, hogy a tisztviselők meglátják őt ilyen állapotban.

- Nem, jobb itt... - nyögte. - Majd elmúlik ez a kis rosszullét.

Az ablaknál állva, ismét uralkodni kezdett magán és végig tudta gondolni azt a szörnyű dolgot, amely az imént föltárult előtte. A rettenetes könnyelműség révén kezébe került levél egy szeretőnek szólt. Egy szeretőnek! Herbelin szívét kimondhatatlan és eddig ismeretlen fájdalom mardosta. Zokogás tört föl melléből és sírni kezdett a sötét, füstös műhelyben; nem volt benne már annyi büszkeség sem, hogy titkolja könnyeit a két ember előtt, ki rémülten nézett rá. Nem gondolt arra, hogy ki lehet a nyomorult, aki elrabolta boldogságát. Minek is kéne azt tudni? Feleségének kedvese van, elég ennyit tudni, többre nincsen szükség. Ez a tudat összezúzta. Felesége, az a teremtés, akit emberfölötti tisztelettel imádott s aki az ő szemében maga a tökéletesség volt, egy pillanat alatt lezuhant az égből és a sárban fetrengett!

Dávid még egyszer belepillantott a levélbe, mintha valami mást remélne kiolvasni belőle, mint eddig. De az az egynéhány sor mindig csak az a borzasztó dolog volt és első szava az „Édesem!” „Édesem!” Louise sohasem hívta őt így; sohasem illette őt e szerelmes, költői, kéjes megszólítással. Csak kedves barátomnak szokta őt nevezni, egyszerűen, hidegen. Herbelin ökölbe szorította kezét és úgy fölordított dühében, hogy Courdimanche és Laroque megrémülten sietett hozzá. Dávid fenyegető pillantással nézett rájuk, mintha ellenségekkel volna dolga és tompa hangon, durva mozdulattal kiáltotta: