A francia ellenállás és a SOE bátor
női és férfijai emlékére

Első rész

Le recrutement

1. fejezet

London, Anglia – 1941. február 12.

Anglia bombázásának százötvenkilencedik napján Rose Teasdale egy levelet gépelt mélyen a föld alatt, Winston Churchill hadműveleti központjának 60-as számú szobájában. A Remington Noiseless írógépek billentyűinek és a festékszalagra csapó betűkaroknak a folyamatos kopogása töltötte be a szobát. A gépírók a sorváltókar kezelése közben sem vették le szemüket kézzel írott jegyzeteikről. A kapcsolótábla-kezelőkkel együtt a bunkerbe zsúfolt titkársági személyzet a kabinet legutóbbi lázas tanácskozásának határozatait vetette papírra.

– Az ilyen jelentések egyike lesz majd a győzelem kulcsa! – súgta oda Rose Lucynek, fiatal, szemüveges kollégájának, aki közvetlenül mellette ült.

A kimerültségtől görnyedt Lucy rávillantott egy hálás mosolyt, és percenkénti leütéseinek száma is egyből megszaporodott.

A Pénzügyminisztérium épülete alatt fekvő 60-as szoba, ez a hétszer hét méteres helyiség csak egyike volt a hadműveleti központ számos helyiségének, de ez katonatisztek helyett civil ruhás nőkkel volt tele. A mikrofonos fejhallgatót viselő telefonoskisasszonyok magas forgószékeken ültek, háttal a gépíróknak, és fürgén cserélgették a csatlakozódugaszokat a falra szerelt kommunikációs panelekben. A rendelkezésre álló hely maradékát a gépírónők apró asztalai töltötték ki. A legtöbbjük számára meglehetősen szűkös volt a hely, de a kis termetű, huszonkét éves Rose-t nem zavarták a körülmények. A nők többségével ellentétben, akik mind magasabbak voltak nála, az ő rövid lába remekül elfért a kis asztalka alatt.

A gépírók némelyike – mint ahogy Rose is – Mrs. Hoster Titkárnőképző Kollégiumának egykori hallgatója volt, mely köztudottan megbízható asszisztensekkel látta el a munkaerőpiacot. Rose meg volt róla győződve, hogy e bizalmi állás elnyerésében nagy szerepet játszott köztiszteletnek örvendő alma matere. Meg sem fordult a fejében, hogy a brit katonai parancsnokságon folytassa karrierjét, de amikor Hitler szeptemberben megkezdte London bombázását, Rose-nak – aki a Pénzügyminisztériumban dolgozott titkárnőként – egy napon magas biztonsági besorolásról tanúskodó bilétát akasztottak a nyakába, majd egy katonai rendőr lekísérte az alagsorba, ahol új feladatot kapott: a kabinet hadműveleti központjának gépírónője lett.

Rose kezdetben nagyon meg volt illetődve. A miniszterelnök és a magas rangú tisztek gyakori jelenléte miatt a frász kerülgette, így tőle szokatlan módon rendszeresen melléütött, egy alkalommal pedig teával öntött le egy befejezett dokumentumot. Churchill szivarjának égett szaga sokáig érződött a rosszul szellőztetett szobában, valahányszor csak a nagy ember elhaladt az ajtaja előtt. Betanulását tovább nehezítették a Luftwaffe légitámadásai, melyek szinte napi rendszerességgel kényszerítették légópincékbe a londoni polgárokat, néha egész éjszakára. Rose a műszakok közötti időt legtöbbször a hadműveleti központ alatti szint pihenőjében töltötte, hacsak nem a szüleinél tett látogatást. Ilyenkor légiriadó alkalmával az egész család a Bethnal Green metróállomáson húzta meg magát.

Ahogy teltek-múltak a hetek, Rose hozzászokott a megváltozott körülményekhez, valamint Churchill és a vezérkar tagjainak nyers modorához. Az ő állhatatosságuk segít majd túlélnünk mindezt, mondta magában, miközben egy bizalmas jelentést gépelt a készülő német partraszállás lehetséges forgatókönyveiről. A London utcáin masírozó nácik gondolatára Rose megborzongott. Akárcsak a többi londoni polgár, ő is kényszerítette magát, hogy kitartson a nehéz időkben, szeretett városának fokozatos pusztulása és a napról napra növekvő emberveszteség ellenére is. Rose sztoikus eltökéltsége azonban nem pusztán személyiségéből fakadt, hanem részben abból a haragból is, amelyet bátyjának elvesztése miatt táplált az ellenség iránt.

Charlie-t – egyetlen testvérét – még augusztusban lőtték le a Csatorna felett, miközben egy Spitfire pilótafülkéjében védte hazáját. A holtteste soha nem került elő, Rose pedig remélte, hogy Charlie élete gyors és fájdalommentes véget ért. A lány szüleit, Emilienne-t és Herbertet nagyon megviselte a veszteség. Bár a szabályzat tiltotta az íróasztalra kitett családi fotókat, a lány a felső fiókban tartott Charlie-ról egy gyerekkori képet, mely nagyszüleik franciaországi otthonában készült a göndör fürtökkel keretezett, gödröcskés arcú kisfiúról, akinek csintalan mosolya sokszor még halála után is ragadósnak bizonyult. Valahányszor szomorúnak és kimerültnek érezte magát – ami gyakrabban előfordult, mint hajlandó lett volna elismerni –, csak kihúzta a fiókot, és máris viszontláthatta Charlie-t. Borzasztóan hiányzol, mondta ilyenkor magában. Miután pedig betolta a fiókot, mindig megújult lendülettel folytatta a gépelést, megújult eltökéltséggel. Megfogadta, hogy legyen bármilyen elhanyagolható is a hozzájárulása Nagy-Britannia túléléséhez, az ő szolgálatán nem fog múlni.

Miközben új lapot fűzött az írógépbe, női léptek koppanásait hallotta közeledni a folyosóról.

– Gwynethnek mandulagyulladása van – jelentette be egy középkorú nő a 60-as számú szobába lépve. – Szükségünk van egy gépíróra, aki vállalja a huszonnégy órás műszakot.

Rose felnézett munkájából. A titkársági felügyelő, az olívzöld gyapjúkosztümöt viselő Gladys Goswick állt a küszöbön.

A gépírónők levették kezüket a klaviatúráról, de a fejhallgatót viselő kapcsolótábla-kezelők, akik nem hallották Gladyst, tovább dugdosták a jackdugókat a kommunikációs áramkör aljzataiba.

– Vállalod, Lucy? – fordult Gladys Rose barátnője felé.

Lucy bólintott, majd lehorgasztotta a fejét.

A gépíróknak kevés beleszólásuk volt a saját munkabeosztásukba. Mikor túlórázni kellett, vagy ha valaki beteget jelentett, véletlenszerűen választották ki őket dupla műszakra. Goswick korrekt felügyelőnek számított a bunkerben, de csak ritkán folytatott magánbeszélgetéseket a beosztottjaival, ellentétben Rose-zal, aki igyekezett tájékozódni kollégái ügyes-bajos dolgairól. A pénzügyminisztériumi kantinban Lucy elárulta neki, hogy az estét barátjával, Jonathannal készült tölteni, aki tűzoltóként két hete először kapott kimenőt.

Mikor a felügyelő indulni készült, Rose utánaszólt.

– Ms. Goswick, kérem!

Goswick csípőre tett kézzel fordult vissza az ajtóból.

– Volna kifogása ellene, ha ma este én maradnék bent Lucy helyett?

Lucy szeme elkerekedett.

– Van még néhány jelentés, ami tisztázásra vár – mutatott az asztalán tornyosuló papírhalomra. – Nem vagyok fáradt, és azt hiszem, reggelre be tudnám hozni a lemaradásunkat – tette hozzá, remélve, hogy főnökének nem tűnnek fel a szeme alatti sötét karikák.

Goswick kurtán biccentett, majd elhagyta a szobát.

– Köszönöm, Rose! – hajolt hozzá Lucy. – Ígérem, viszonozni fogom.

– Ugyan már! – mondta Rose. – Érezzétek jól magatokat Jonathannal!

Lucy és Jonathan – aki nap mint nap az életét kockáztatta a londoniakért – már több mint egy éve találkozgattak. Rose azt gyanította, hogy hamarosan összeházasodnak. Remélte, hogy egyszer ő is talál majd valakit, akivel szívesen leélné az életét, de a háború miatt ez irányú személyes törekvéseit későbbre halasztotta. Bátyja halála óta amúgy is szívesebben temetkezett a munkájába.

Mikor elérkezett a szünet ideje, a lány felkereste a Pénzügyminisztérium épülete előtt álló nyilvános telefonfülkék egyikét. A gépírónők nem használhatták a hadműveleti központ vonalait, mivel azokat kizárólag hivatalos ügyekre tartották fent. Miután megmászta az alagsorból felvezető lépcsőt, és átesett a kötelező biztonsági ellenőrzésen, az utca végén álló fülkéhez sietett. Levette a kagylót, érmét dobott a készülékbe, majd szülei számát tárcsázta.

– Teasdale fűszeres – szólalt meg az apja meglehetősen nyersen.

– Szia, apa!

– Rose! – kiáltotta a férfi hirtelen megváltozott, vidám hangon. – Minden rendben, drágaságom?

– A következő műszakra is bent kell maradnom – mondta Rose. – Reggel találkozunk.

– Ne búsulj! – vigasztalta az apja. – Churchillnek szüksége van rád, és én biztos vagyok benne, hogy remekül végzed a munkád, különben nem dolgoztatnának ilyen sokat.

Önként vállalkoztam.

– Apa, Churchillnek saját személyi titkára van, nem szorul egy egyszerű gépírónő segítségére.

– Segítesz megnyerni nekünk ezt az átkozott háborút. Tudom, hogy mindent megteszel, ami tőled telik.

Rose önbizalmával csodákat tettek apja szavai. Valahogy mindig sikerül elérned, hogy különlegesnek érezzem magam.

– Azokat a narancsokat a gyerekeknek tettük félre! – vakkantotta apja valakinek a háttérben.

Rose eltartotta fülétől a kagylót. Maga elé képzelte az anyja által írt kis táblácskát a narancsoskosáron, amiben a ritka amerikai importgyümölcsöt tartották, ha nagy ritkán hozzájutottak. Déligyümölcsöt a tengeralattjáró-blokád kezdete óta csak gyerekek fogyaszthattak. Rose szülei gyűlölték a jegyrendszer intézményét, de akkor is szigorúan követték a kormány rendelkezéseit.

– Ne haragudj – mondta Herbert –, de a nyavalyás vásárlók nem akarnak tudomást venni anyád táblájáról.

– Semmi baj.

– Mi lenne, ha bundás kenyeret csinálnék reggelire?

– Pompás ötlet. Az idejét sem tudom, mikor ettem utoljára – mondta Rose.

– Akarsz beszélni anyáddal?

– Ha ott van valahol…

– Emilienne! – kiáltott az apja. – Rose az!

Miközben a lány várta, hogy anyja a telefonhoz jöjjön, a szülein jártak a gondolatai. A Nagy Háború idején Herbert a nyugati fronton harcolt a brit gyalogság kötelékében, Emilienne pedig – aki varrónőként dolgozott Párizsban – önként jelentkezett ápolónőnek, így ismerték meg egymást. Hamar egymásba szerettek, majd a háború után Londonban kezdtek új életet. A londoni nehézségek ellenére Rose szerencsésnek érezte magát, amiért nem Franciaországban telepedtek le, hiszen ez esetben most mindannyian náci megszállás alatt tengetnék az életüket.

– Bonjour, ma chérie! – szólt a kagylóba Emilienne.

– Bonjour, anya.

– Már megint túlórázol?

– Igen – felelte Rose, aki kicsit csalódott volt, amiért angolra váltottak.

– Túl sokat dolgozol.

Ahogyan te is – gondolta Rose. Amikor az anyja nem az üzletben dolgozott, akkor varrással egészítette ki a keresetét. Éjszakánként néha még az óvóhelyre is magával vitte a munkát.

– Hogy van a hátad?

– Még mindig merevnek érzem – vallotta be Emilienne.

– A metróállomás cementpadlója nem tesz jót a gerincednek – mondta Rose. – Vigyél magaddal még egy takarót, és kérlek, használd a párnámat. Tedd a térded alá, azzal könnyebb lesz a derekadnak.

– Jól van, csillagom – mondta Emilienne meghatott hangon.

Rose még néhány percig szóval tartotta anyját, ügyelve rá, hogy ne érintsen olyan témát, mely Charlie halálát juttatná az eszébe. Már több hónap eltelt a temetés óta, de az anyja hangja még mindig mély szomorúságról árulkodott. Rose attól tartott, hogy Emilienne fájdalmára az idő sem lesz hathatós gyógyír.

– Azért próbálj meg valamennyit pihenni az éjjel! – kötötte lánya lelkére Emilienne.

– Te is – felelte Rose.

A lány letette a kagylót, és kilépett a fülkéből. A napkorong a beszélgetés alatt az épületek mögé bukott, melyek sötét árnyékot vetettek az egész utcára. A hőmérséklet gyorsan zuhant, és Rose mélyen a kabátzsebébe rejtette a kezét. Egymás után zártak be az üzletek, a járdák pedig megteltek az óvóhelyekre igyekvő emberekkel. Feladja vajon a Luftwaffe valaha? Miközben leereszkedett a katonák által őrzött lépcsőn a Pénzügyminisztérium épületének gyomrába, azon tűnődött, kibírna-e a bunker egy közvetlen találatot. Megborzongott, és elhessegette a gondolatot.

A 60-as számú szobát szinte üresen találta, hiszen az ott dolgozó nők többsége már hazament éjszakára. A műszak három telefonközpontosból és Rose-on kívül még egy gépírónőből állt. Két órával az éjszakai műszak kezdete után a kapcsolótáblák fényei sürgető villogásba kezdtek, a kezelők pedig egyre több hívást közvetítettek. Észlelték a Csatorna felett az első bombázókat – gondolta Rose, majd fürgén gépelni kezdett. Kisvártatva a légoltalmi szirénák is rákezdtek panaszos üvöltésükre, melytől még mélyen a föld alatt is libabőrös lett a lány karja. Tizenöt perccel később a szirénák elhallgattak. Az írógépek zakatolásán keresztül is hallotta a városszerte becsapódó bombák morajló basszusát. Megnyomta a sorváltókart, és közben fohászkodott: Isten óvjon minket!

Ekkor Rose felnézett a munkából, mert mozgásra lett figyelmes a folyosón. Két magas rangú tiszt haladt el a bejárat előtt, úton a térképszoba felé. A lány látásból ismerte mindkettőjüket: egyikük Ismay tábornok volt, a másikuk pedig a haditengerészet parancsnoka, Charles Thompson. Sietős lépteik visszhangoztak a folyosón, majd ajtó csapódott. A kapcsolótábla-kezelők egyre fürgébben cserélgették a jackdugókat az áramkörök labirintusában, és Rose is kicsit szaporábban vette a levegőt. Sűrűn gépelt papírt húzott ki az írógépből, majd összetűzte az elkészült jelentést.

A bombázás jóval éjfél után ért véget. 1:34-kor a szirénák elbőgték a „légiveszély vége” jelzést. A 60-as szobában dolgozók – egy Margaret nevű harmincegy éves telefonközpontos és Rose kivételével – pár perces szünetre mentek a pihenőbe. Margaret kapcsolta a támadás végével megfogyatkozott hívásokat, Rose pedig éppen befejezett egy újabb jelentést. Kezét kimerülten vette le a klaviatúráról, és kihúzta a fiókját.

– Túl vagyunk egy újabb bombázáson, Charlie – mondta Rose halkan, a nyitott fiókba meredve.

– Ön kihez beszél? – szólította meg valaki mély hangon.

Rose felkapta fejét. A fekete gyapjúkabátot és Homburg-kalapot viselő Winston Churchill miniszterelnök állt a küszöbön, szája sarkában félig szívott szivarral, amitől alsó ajka kissé lefittyedt. Rose szaporává váló pulzussal pillantott Margaretre, de ő éppen egy hívást fogadott. Megpróbált volna előállni valamilyen magyarázattal, amiért magában beszélt, de fáradt agya cserben hagyta. Végül a székét hátratolva felállt, és így szólt:

– A bátyám fényképéhez, uram.

Churchill beleszívott a szivarjába, amitől az felparázslott, majd belépett a 60-as szobába.

Rose térde megremegett, kezével pedig megragadta az asztal lapját. Churchill Rose szolgálati ideje alatt még soha nem lépett be a szobába, és tanácsadói is csak elvétve tettek itt látogatást. Bár a titkárság személyzete rengeteg dokumentumot állított elő a vezérkar számára, azok mind a felügyelő, Gladys Goswick kezén keresztül jutottak el rendeltetési helyükre. A civil női munkaerő és Churchill stábja szinte sohasem érintkezett közvetlenül.

– Szabad? – lépett közelebb Churchill a nyitott fiók felé intve.

A lány bólintott.

A miniszterelnök megvizsgálta a képet.

– A bátyámról készült még gyerekkorában. A szabályzat szerint családi képeknek nincs helye az asztalunkon, ezért a fiókban tartom – Rose szaggatottan vette a levegőt, orrát megcsapta az égett dohány szaga. – Augusztusban lőtték le a gépét a Csatorna felett.

Churchill a képről Rose arcára emelte tekintetét.

– Hogy hívják magát?

– Rose Teasdale, uram – felelte a lány, és szíve hevesen vert a mellkasában.

– Miss Teasdale! – mondta Churchill. – Borzasztóan sajnálom a bátyja halálát. A hősiessége, amellyel a hazáját védelmezte a náci zsarnoksággal szemben, örökké élni fog népünk szívében.

Churchill itt szünetet tartott, amíg kivette szájából a szivart.

– Anglia sohasem fog megfeledkezni az áldozatáról. Ahogyan én sem.

– Köszönöm, miniszterelnök úr! – felelte Rose, miközben a könnyeivel küszködött.

Churchill ekkor az ajtó felé indult, de egy hirtelen ötlettől vezérelve visszafordult.

– Miss Teasdale!

– Igen, uram?

– Kérem, továbbítson egy üzenetet a telefonközpontosunknak – intett szivarjával Margaret felé, aki éppen egy hívást irányított át. – Amennyiben Mrs. Churchill tudakozódna a hollétem felől, kérem, közöljék vele, hogy ma a parancsnokságon alszom.

– Igenis, miniszterelnök úr.

Churchill megbökte kalapjának karimáját, majd elhagyta a szobát.

Rose kábultan állt az asztala mögött, és Churchill távolodó lépteit hallgatta, ahogy a miniszterelnök felment a lépcsőn. Nem vonul vissza a szobájába. Hallotta a pletykát, miszerint a miniszterelnök a Pénzügyminisztérium épületének tetejéről szokta felmérni az éjszakai bombázások pusztítását. Vajon hány tüzet fog látni ma este? Ezúttal melyik városrész pusztult el? És hány emberélet veszett oda? Bár Churchill a végletekig rámenős és hajlíthatatlan ember hírében állt, Rose meg volt róla győződve, hogy szívén viselte minden brit alattvaló sorsát. Abban is biztos volt, hogy ezekben a vészterhes időkben nála rátermettebb embert, aki sikerrel veheti fel a harcot a náci agresszióval, keresve se találhattak volna. A miniszterelnökkel való találkozásából erőt merítve friss papírt fűzött a gépbe, és elhatározta, hogy a legjobb képességei szerint fogja szolgálni a hazáját. Megszakítás nélkül dolgozott hajnalig.

A műszak végeztével Rose elhagyta a föld alatti bunkert. Odakint az utcán a szívós londoniak folytatták megszokott életüket, ügyet sem vetve a szirénázva száguldó tűzoltóautókra. A város számos pontján emelkedtek füstoszlopok a magasba, de a találatok túlnyomó többsége ezúttal az East End dokkjainak környékére korlátozódott. Rose a Westminster metróállomáson szállt fel a szerelvényre. Miután talált egy ülőhelyet, szemét lehunyva pihenni próbált, de a gyomrát mardosó éhség miatt hamar feladta a próbálkozást. Már megbánta a kihagyott vacsorát, és azt, hogy azóta sem jutott eszébe harapni valamit az éjszakai műszak során. Alig várta a közös reggelit szüleivel, mikor végre elmesélheti nekik a miniszterelnökkel folytatott beszélgetést. Biztos volt benne, hogy az ilyen magánbeszélgetésekre nem terjed ki titoktartási fogadalma.

A Bethnal Green állomáson a metrókocsiból kilépve megkönnyebbülten konstatálta, hogy az óvóhelyben nem tett kárt az éjszakai bombázás. A felszínre vezető lépcsőn felérve füst és égő benzin szagát érezte. A tűzoltóautók szirénáinak üvöltése miatt rosszat sejtve megszaporázta lépteit a Bethnal Green Roadon. A vijjogó hang minden egyes lépéssel egyre erősebb lett. Amint befordult a sarkon, bámészkodó tömeg látványa fogadta Pott Street-i otthona előtt. A gyomra görcsbe rándult. Futásnak eredt, majd a sokadalomhoz érve átpréselte magát az emberek között, és a tűzoltóság kordonja előtt találta magát. A kormos verejtékkel borított arcú tűzoltók porig égett épületek füstölgő romjait locsolták fecskendőikkel.

– Ó, ne! – Rose a járdán gyülekező embereket félrelökdösve próbált a kordon mögé kerülni. – Engedjenek!

A Teasdale Fűszerboltját és az üzlet feletti lakásukat közvetlen bombatalálat változtatta téglákból és elszenesedett gerendákból álló romhalmazzá.

– Anya! – sikoltott a lány. – Apa!

Ahogy a törmelékhalom felé szaladt, valaki megragadta a karját.

– Nem mehet közelebb! – kiáltott rá egy rendőr.

– Ez az én otthonom! – fakadt sírva a lány. – Volt valaki odabent?

– A tűzoltók éppen most próbálják megállapítani – mondta a rendőr elengedve Rose karját. – Maradjon a kordonon kívül, kérem.

Rose újra utat tört magának a tömegben a szülei nevét kiabálva, míg be nem rekedt. Több szomszédjával is találkozott, akik mind a metróállomáson töltötték az éjszakát, de a szüleit egyikük sem látta. Néhány perc elteltével elzárták a fecskendőket. Egy hevederzetet viselő tűzoltót kötélen eresztettek alá a megfeketedett gödörbe, ami valamikor a Teasdale Fűszerboltjának a pincéje volt. Amikor kiemelték a füstölgő lyukból, egy hamuval borított holttestet tartott a karjaiban. Az áldozat végtagjai ernyedten csüngtek alá. Egy mentőorvos sietve megvizsgálta a testet, majd szomorúan megrázta fejét.

Rose minden erejét összeszedve áttört a kordont őrző rendőr mellett, az orvoshoz rohant, majd térdre vetette magát. A vastag hamuréteg ellenére, mely a testet borította, azonnal felismerte a hálóingéről az anyját.

– Neee! – sikoltotta. Rose-t erős émelygés fogta el, és valószínűleg el is hányja magát, ha van valami a gyomrában. Ujjaival gyengéden lesöpörte a hamut anyja szemhéjáról. Fejét Emilienne mozdulatlan mellkasára hajtotta, és zokogni kezdett. Mikor elég erősnek érezte magát, hogy visszatérjen a jelenbe, két tűzoltót pillantott meg a kráter szélén, akik éppen apja élettelen testét szabadították ki a törmelék alól.

2. fejezet

Párizs, Franciaország –
1941. február 13.

A huszonhárom éves, szögletes állú és komoly tekintetű Lazare Aron felcsatolta fából faragott protézisét, mely jobb kezének megmaradt három ujjához illeszkedett. A konyhába lépve apját, Gervais-t pillantotta meg, amint épp kávét töltött, Magda pedig szürke pirítósszeleteket tett az asztalra.

– Bonjour! – köszöntötte szüleit Lazare, majd asztalhoz ült.

Magda – karcsú nő tökéletes testtartással és magas, feltűnő járomcsonttal – közvetlenül mellette foglalt helyet.

– Jól aludtál?

– Oui, Maman – felelte Lazare, pedig két óránál nem aludt többet. A belé nyilalló bűntudat elvette az étvágyát. A szülei érdekében forrón remélte, hogy nem jönnek rá, hogy miféle tiltott tevékenységre adta fejét. Lazare nem csupán a szigorú német kijárási tilalmat sértette meg azzal, hogy este kilenc és hajnali öt között az utcán tartózkodott, de ez idő alatt még ellenállásra buzdító propagandát is terjesztett városszerte. Biztos volt benne, hogy ha rajtakapják, minden teketória nélkül kivégzik ott helyben.

A család négyszobás Rue Cler-i otthona egy szép mészkőépület harmadik emeletén kapott helyet, a hetedik kerületben, mely az Eiffel-toronyról és a Champs de Mars-ról volt nevezetes. A tölgyfa parkettát csak a nappaliban takarta szőnyeg, melyet még a szülők hoztak magukkal Varsóból, amikor Párizsba költöztek. A falakat borító festmények anyja tehetségét dicsérték, és nemrégiben még egy montparnasse-i galéria büszkeségei voltak. Az északi falat faragott könyvszekrény foglalta el, ami száz meg száz kötettől roskadozott, valamint újságcikkek gyűjteményétől, melyek egy részét Lazare apja írta annak idején. Lazare úgy találta, hogy a lakás jellegét az anyja ecsetje és az apja írógépe alakította ki.

Lazare nem úgy tervezte, hogy ilyen idősen is egy fedél alatt él majd a szüleivel. Arról álmodott, egyszer az apjához hasonlóan ő is újságírással keresi majd a kenyerét, de a történelem keresztülhúzta számításait. Nem sokkal azután, hogy 1939-ben lediplomázott a Párizsi Egyetemen, Lengyelország náci megszállását követően Franciaország és Nagy-Britannia hadat üzent Németországnak. Eltökélte, hogy harcolni fog a hazájáért, de a francia hadsereg a hiányzó ujjai miatt visszautasította a jelentkezését. Csüggedten figyelte egészséges társait, akiket párizsiak tömege ünnepelt, francia zászlócskákat lobogtatva, ahogy felvonultak az utcákon, mielőtt hazájuk szolgálatában a frontra indultak volna.

A következő nyáron a nácik megtámadták Franciaországot. Párizsiak ezrei menekültek el a fővárosból, hogy délen keressenek menedéket, de az Aron család a maradás mellett döntött. „Nem fogom hagyni, hogy a nácik elüldözzenek az otthonunkból” – jelentette ki az apja. A németek negyvennyolc órán belül megszállták az országot. A fiatal hazafiak, köztük Lazare barátai, akiket harcba küldtek, mind meghaltak vagy fogságba estek, és hadifogolytáborba kerültek. Lazare haragtól izzó szemmel figyelte, amint egy Wehrmacht-gyalogoshadosztály végigmasírozott a Avenue Foch-ön. Azon a szent helyen megesküdött, hogy mindent el fog követni hazájának felszabadítása érdekében, ami csak erejéből telik.

De legfőbb kötelességének azt tartotta, hogy gondoskodjék a családjáról. A pénzszerzés és az élelem felkutatása folyamatos küzdelmet igényelt. Arról szó sem lehetett, hogy munkát vállaljon a megszállókkal kollaboráló szerkesztőségek valamelyikénél. A hónapokig tartó hiábavaló álláskeresés után végül takarítóként sikerült elhelyezkednie. Mikor demonstrálta, hogy milyen tökéletesen illik a felmosó nyele a kézprotézisébe, rábízták a Gare du Nord vasútállomás mellékhelyiségeinek takarítását.

– Hogy ízlik? – kérdezte Gervais, miközben Lazare elé tett egy csésze kávét.

Lazare belekortyolt az ízetlen löttybe.

– Finom lett.

Gervais őszbe vegyülő bajuszát megtáncoltatva rávigyorgott.

– Pörkölt árpából és kávézaccból főztem.

Az almárium valamikor a legjobb kávékkal, sajtokkal és húsáruval volt tele. Ma csak két doboz szardínia árválkodott benne – amit különleges alkalomra tettek félre –, meg néhány fonnyadt sárgarépa, pár kicsírázott krumpli és egy darab penészes parmezán. A párizsi polgárok részére ételjegyet utaltak ki, melyek vásárlóértékét a koruk és az általuk végzett munka alapján határozták meg. Az élelemhiányt csak tetézte a lakás fűtetlensége. A szén luxuscikknek számított, és csak a feketepiacon lehetett hozzájutni. A tél során még a lakásban is kabátot viseltek, és több réteg dunyha alatt kellett aludniuk.

Lazare beleharapott kenyerébe, melyet épp annyi lisztből sütöttek, mint amennyi ocsúból.

– Az ellátás egyre romlik. A Gare du Nordról naponta futnak ki vonatok a francia élelemmel Németország felé. Az emberek pedig éheznek. Vichy-Franciaországban nem kellene ennyit nélkülöznötök.

– Ez az otthonunk – válaszolta az anyja, majd a kávéjába mártott egy darab pirítóst.

– Anyádnak igaza van – mondta Gervais. – Nem engedhetünk a náciknak. Meglásd, de Gaulle, Churchill segítségével fel fogja szabadítani az országot. Csak idő kérdése.

És mi lesz akkor, ha Anglia is elesik?

– Délen nagyobb biztonságban lennétek – erősködött Lazare.

– Papírok nélkül nem jutunk át a demarkációs vonalon – vágta rá Gervais.

– Megtalálom a módját, hogy szerezzek papírokat neked és a mamának – felelte Lazare nagyobb önbizalommal, mint amit valójában érzett.

– És ha sikerülne hamis személyazonosságot szerezned nekünk, te mit csinálnál? Velünk jönnél Vichy-Franciaországba?

Lazare a fejét rázta. Nekem harcolnom kell a szabadságunkért.

– Most nehéz idők járnak – mondta Magda –, de semmi nem tart örökké.

Gervais tintafoltos ujjaival gyengéden megérintette felesége kezét.

A megszállás előtt Lazare apja sikeres és elismert zsurnalisztája volt a Le Chronicle-nek. Mikor a nemzeti média a kollaborátorok irányítása alá került, minden újságírót elküldtek a szerkesztőségből, kivéve Gervais-t, aki nagy nyomdagépészeti tapasztalattal rendelkezett. A korábbi betűszedő, aki azelőtt gondoskodott a megbízhatatlan, fél évszázados nyomdagépről, elmenekült a városból, mihelyt a németek áttörték a Maginot-vonalat. Gervais-t rovatvezetőből lefokozták betűszedővé, így manapság náci propagandaszövegekkel festette meg ugyanazokat a nyomtatólemezeket, melyek fia ujjait amputálták.

Lazare-t nyolcéves korában érte a baleset. A nyári vakációját töltötte, és ahelyett, hogy a többi gyerekkel rúgta volna a bőrt, jobb szeretett apja közelében lenni a szerkesztőségben, ahol igyekezett magába szívni e varázslatos szakma titkait. Már akkor is rajongott mindenért, aminek bármi köze volt az újságíráshoz. A telefonok csörgéséért, az írógépek zakatolásáért, a lelkes újságírókért és szerkesztőkért, akik mind a párizsiak javára munkálkodtak, elhozva nekik a világ híreit. De Lazare mindenekelőtt a hatalmas nyomdagép működésében szeretett gyönyörködni az alagsorban. Itt vált olvasható szöveggé az a sok gondolat, melyeket az emeleten fogalmazott meg mindazon szorgalmas elmék kollektívája, melynek apja is része volt. A szavak hatalmas acélhengerek közti réseken préselődtek keresztül, hogy jó illatú újságokká álljanak össze, majd kötegekbe kötve jussanak el az újságosbódékba városszerte.

– Ne menj közel a géphez! – figyelmeztette Gervais, mikor telefonhoz hívták. Lazare egyedül maradt két nyomdásszal. Egyikük a hatalmas étvágyú gépet etette papírral, a másik pedig az újságok kötegelésével volt elfoglalva. A gyerek számára az acélhengerek forgása hipnotikus látványt nyújtott. A levegőt átható terpentinolaj szaga megrészegítette. Ahogy teltek-múltak a percek, egyre közelebb araszolt a csodálatos géphez, amikor pedig a két munkás hátat fordított neki, Lazare kinyújtotta kezét a sebesen surranó papír felé. Meg akarta érinteni. Ki kellett tapintania a gyorsaságát. Amikor azonban ujjai elérték a papírt, az egyik nyomdász nagy puffanással elejtett egy köteg újságot. Lazare – aki tudta, hogy tilosban jár – összerezzent, keze pedig, mintha saját akarattal rendelkezett volna, maga után rántotta a testét. Olyan éles fájdalom nyilallt a kezébe, amitől összeesett. Az újságkötegelő felkiáltott, és a vészleállítóhoz rohant. Amint az acélhengerek forgása megállt, Lazare sikoltva rántotta ki és szorította a melléhez összeroncsolt kezét.

Gervais sokktól reszkető fiát zakójába bugyolálta, és kórházba rohant vele. Azonnal megműtötték, de a sebész a jobb kéz hüvelyk- és mutatóujját már nem tudta megmenteni. Mikor az altatástól émelyegve magához tért, szülei közölték vele a hírt. Lazare felnézett apjára, akinek fehér, kikeményített ingét vérfoltok pettyezték, és bűntudattól rekedten így suttogott:

– Sajnálom, Papa. Az én hibám volt.

Gervais magához szorította, és elsírta magát. Könnyei fia hajába patakzottak.

Lazare szíve összeszorult anyja optimista szavai hallatán. Úgy érezte, nem több ez, mint fütyörészés a sötétben. Belekortyolt a kávéba, majd fáradt és éhes szüleire függesztette tekintetét.

– Párizs többé nem biztonságos a zsidók számára.

– Ez itt akkor sem Németország – felelte az apja.

– Ez igaz. De itt is a nácik diktálnak, és rengeteg szóbeszéd kering arról, hogy mit művelnek a zsidókkal Németországban.

– Francia állampolgárok vagyunk, és a rendőrség is franciákból áll – mondta Magda.

– Én pedig a francia hadseregben szolgáltam a Nagy Háború alatt – tette hozzá az apja. – Az is számít valamit. Nem fogják hagyni, hogy bármi történjen velünk.

A zsidók sorsa gyakori téma volt az asztalnál, de mindig Lazare vetette fel. Nagyra becsülte ugyan szülei tartását és intellektusát, tudta azonban, hogy ők nem szembesültek a nácik viselkedésével nap mint nap, ahogyan ő a pályaudvari munkája közben. Gyakran volt fültanúja, hogy milyen gyűlölettel sziszegik a jude szót a német katonák, valahányszor egy zsidó papírjait ellenőrzik. A pletykák szerint már minden zsidót elmozdítottak a kormányból és az egyéb bizalmi pozíciókból. Lazare úgy látta, hogy a rendőrség fenntartások nélkül kollaborál a nácikkal. Azok az egyenruhások, akik nem voltak hajlandók a megalkuvásra, apránként elhagyták a testületet. Vajon mennyi idő kell hozzá, hogy a saját rendőrségünk a Gestapo kiszolgálójává váljon? Egy hónap? Egy év?

– Mennem kell dolgozni – zárta le a témát Lazare, mivel úgy érezte, egyelőre eleget győzködte a szüleit arról, hogy hagyják el Párizst. – Köszönöm a reggelit.

– Elkísérlek egy darabon – szólt apja az asztaltól felállva.

Lazare az anyjához lépett, és arcon csókolta.

– Ha ma is élelemre cseréled valamelyik képedet, kérlek, ne a Diadalív legyen az – mutatott az előszoba falán lógó aranykeretes festményre. – Túl szép ahhoz, hogy megegyük.

– Ígérem, azt hagyom utoljára – mosolygott Magda a fiára.

Odakint harapós hideg fogadta őket. Lazare fázósan összehúzta magán kabátját, és nyakig begombolta. Apja térdig érő fekete felöltőbe burkolózva haladt az oldalán. Kevesen jártak a Rue Cleren. A forgalom zajának és a kipufogógáz szagának a hiánya hátborzongató hangulatot kölcsönzött az utcának. A párizsiak már csak a legszükségesebb esetben hagyták el az otthonukat. Azon szerencsések, akik állásban maradtak, éppen munkába igyekeztek, a többi járókelő pedig kenyérért állt sorba. Tavaly a kerület utcái még autók, buszok és taxik zajától voltak hangosak, a járdák pedig piacra vagy kávéházakba tartó járókelők sokaságával voltak tele. Manapság az utakon látható néhány autó vagy katonai jármű volt, vagy olyan engedéllyel rendelkező civil vezette, aki nyilvánvalóan a nácikkal kollaborált. A tömegközlekedést az üzemanyaghiány miatt olyan mértékben korlátozták, hogy Lazare-hoz hasonlóan a legtöbben megelégelték az ülőhelyekért folytatott rendszeres harcot, és inkább gyalogoltak. Lazare-nak ezért mindennap csaknem egy órájába telt eljutni a munkahelyére.

– Elkísérlek a folyón túlra – szólalt meg Gervais, aki zsebre vágott kézzel sétált mellette.

– Az elég nagy kerülő neked – mondta Lazare.

– Szükségem van a testmozgásra.

Inkább pihenésre és teli gyomorra volna szükséged – gondolta magában Lazare, aki apjára pillantva újfent megállapította, hogy milyen sokat fogyott az utóbbi időben. Gondolatait ezúttal megtartotta magának, mert nem akart újabb vitába keveredni vele.

Mikor az utcasarok felé közeledtek, Lazare megpillantotta egyik France Libre feliratú falragaszát, melyet az éjszaka helyezett el. Nyilván le fogják tépni az első katonai őrjárat során, de addig is táplálja a reményt az erre sétáló párizsiakban, hogy a náci megszállással szembeni ellenállás nem hiábavaló. A felirathoz közeledve Lazare szíve egyre hevesebben vert. Apjának a tekintete a fekete betűkre szegeződött, de a férfi nem lassított a léptein. Lazare kíváncsi volt, hogy Gervais felismerte-e a jellegzetes kézírást, hiszen ő volt az, aki megtanította bal kézzel írni.

A Pont de la Concorde-hoz, a Szajnán átívelő kőhídhoz közeledve Lazare észrevett egy idős házaspárt, kezükben üres vászonszatyorral. Korán keltek, hogy elkerüljék a hosszú sorban állást – gondolta. De a pár ekkor megtorpant, és a férfi egy lámpaoszlopra mutatott. Lazare jól tudta, mi ragadta meg a férfi figyelmét, hiszen az éjszaka oda is röpcédulát ragasztott. Mellében izgatott büszkeség keveredett a hazafias hevülettel.

Ekkor egy fekete autó bukkant fel a hídon, horogkeresztes vörös zászlócskákkal a két első sárhányóján. Lazare elakadt lélegzettel figyelte a jelenetet. Az öregember háttal állt a közeledő autónak, és tovább gesztikulált a lámpaoszlop felé, miközben a nőhöz beszélt, aki nyilván a felesége volt. A fekete autó lefékezett a pár mellett, mire az öreg megfordult, és leeresztette a kezét.

Egy Waffen-SS-egyenruhát viselő tiszt pattant ki az autóból.

Az idős férfi intett a feleségének, hogy menjen tovább.

– Halt! – üvöltötte a tiszt.

– Hajtsd le a fejed, és meg ne állj… – suttogta Gervais.

Lazare gyomra összerándult, de folytatták útjukat a híd irányába, amely már csak húsz méterre lehetett tőlük.

Az SS-tiszt odalépett a férfi mellé, leszaggatta a röplapot a lámpaoszlopról, és az öreg arca elé tartotta.

– Tudja, ki tette ezt? – kérdezte franciául.

Az idős férfi csak a fejét rázta.

A tiszt erre olajozott mozdulattal fegyvert rántott, és a férfi fejére szegezte.

– Non! – sikoltotta a feleség.

A döbbenet hulláma futott végig Lazare-on. Az idős házaspár segítségére akart sietni, de apja meglepő erővel megragadta, és a közeli falhoz szorította.

A lövés dörrenésétől Lazare és Gervais összerándult.

Lazare megpróbált kitörni apja szorításából, de csak a fejét tudta a fekete autó felé fordítani.

Az öregember úgy csuklott össze, mint egy marionettbábu, aminek elnyisszantották a zsinórjait.

Az asszony jajveszékelve vetette térdre magát férje holtteste mellett.

A tiszt visszatette szolgálati fegyverét az övén függő pisztolytáskába, majd visszaült az autóba.

Ahogy az autó elhajtott, Lazare-nak végre sikerült kiszabadítania magát az apja keze közül, és a férjének holtteste fölött zokogó nőhöz rohant. Remegő kézzel oldotta le a sálját, és az öreg homlokán éktelenkedő, mogyorónyi méretű lyukra szorította. A férfi feje körül a vértócsa egyre nagyobb lett, és lassan elérte az összegyűrt papírlapot, melyen az ő kézírása volt látható. Szíve összeszorult a bűntudattól.

– Annyira sajnálom… – suttogta fojtott hangon.

A nő a férje holttestét ölelve tovább zokogott.

Vállán megérezte az apja érintését, és Lazare könnyben úszó szemmel pillantott fel. Ó, mit tettem, édes Istenem!

3. fejezet

London, Anglia – 1941. február 17.

Rose szüleit egy fagyos, esős reggelen helyezték örök nyugalomra a Manor Park temetőben. A zord idő ellenére meglepően sokan tették tiszteletüket a sír mellett celebrált szertartáson. Emilienne és Herbert számtalan baráti kapcsolatot ápolt a Bethnal Green lakóival. Az esernyők erdejének kupolája alatt színes társaság gyűlt össze dokkmunkásoktól és tanároktól kezdve teherautó-sofőrökön, rendőrökön, ápolónőkön át fodrászokig és tűzoltókig. Gyerekek is jöttek szép számmal, akik a jegyrendszer bevezetése előtt a bolt édességvásárló törzsközönségét alkották. A helyi egyházközség két lelkésze is jelen volt, annak dacára, hogy a megboldogultak nem számítottak buzgó templomjáróknak. A Teasdale Fűszerboltja a helyi közösség egyik gócpontjának számított, és Rose számára megerősítést nyert, hogy a szülei jóval nagyobb hatást gyakoroltak mások életére annál, mint hogy a kuponjaikat élelmiszerre cserélték.

Rose kollégáinak többsége is eljött, köztük Gladys Goswick is, pedig ő soha nem ápolt semmilyen kapcsolatot a beosztottjaival a hadműveleti központ falain kívül, de még a közös teázásokon sem vett részt a kantinban. Rose-t meghatotta kollégái és a Bethnal Green-i közösség támogató jelenléte. Ennek ellenére a sok ölelés, részvétnyilvánítás és a lelkész gyászbeszéde – melyben meggyőződését fejezte ki, hogy szülei már egy jobb helyről figyelik őket – szemernyit sem csökkentette az elvesztésük felett érzett fájdalmat.

Rose – akit változatlanul kísértett hamuval borított halott szülei emléke – alig evett a tragédia óta. Legjobb barátnője, Lucy ragaszkodott hozzá, hogy ő is beköltözzön abba a spitafildsi lakásba, melyen már eddig is hárman osztoztak. Lucy sokat segített a temetés előkészületeiben, és Rose-t is gyakran helyettesítette a bunkerben. A lány nagyon hálás volt barátnője támogatásáért, és szabadidejét a válaszok keresésére fordította. Tudni akarta, hogy a szülei miért nem kerestek menedéket az óvóhelyen a légiriadó idején.

A szomszédokat faggatva megtudta, hogy a szülei alkalmanként elbliccelték a metróállomáson való éjszakázást – nyilván amikor Rose éjszakai műszakra volt beosztva –, hogy Emilienne fájós hátának legyen esélye regenerálódni. Egy pék szerint, aki két utcányira lakott a Teasdale Fűszerboltjától, az anyja ilyenkor hiába erősködött, hogy legalább Herbert töltse biztonságban az éjszakát, ő nem volt hajlandó egyedül hagyni feleségét. Szülein kívül az utcából még heten nem kerestek menedéket azon a szörnyű éjszakán. Őket is ugyanaznap temették.

Ahogy a koporsókat leeresztették a sírgödörbe, a gyászolók közül többen felzokogtak. Az eső staccatót dobolt Rose esernyőjén. Az arcán patakzó könnyeket meg sem próbálta letörölni, hagyta, hadd folyjanak. A szülei sírja melletti sírkőre esett a tekintete, melyen a Charlie Teasdale név volt olvasható. Bátyja üres koporsójának képe jelent meg lelki szemei előtt. A koporsó holttest hiányában csak néhány személyes tárgyat tartalmazott, melyeket az anyja válogatott össze. Az emléktől fájdalmas nyilallást érzett a mellkasában, feje pedig kóvályogni kezdett a frissen rátörő bűntudattól. Miért kellett elvállalnom azt az éjszakai műszakot? Miért nem gyanakodtam, hogy apa és anya néha megszegi a légoltalmi szabályokat?

A harmincperces szertartást követően a tömeg oszlani kezdett. Lucy és barátja, Jonathan távozott utoljára, dacára az egyre jobban zuhogó esőnek, mely dagonyává változtatta a temető talaját.

– Úgy sajnálom… – zokogta Lucy, kezében a reszkető esernyővel. – Ha nem aznap lett volna randevúnk Jonathannal, nem vállaltad volna azt a műszakot, és akkor…

– Hagyd ezt abba! – mondta Rose, majd az esernyőjét ledobva átölelte barátnőjét. – Ne érezd magad hibásnak egy pillanatra sem!

Lucy is földre dobta az ernyőt, és erősen szorította Rose-t.

– Semmi sem történt volna másként – mondta Rose, miközben az eső eláztatta haját, és lemosta arcáról a könnyeket. – Különben is bent maradtam volna aznap éjjel, tekintet nélkül a terveidre.

Lucy tovább hüppögött.

– Nem a te hibád – sírt Rose. – Hinned kell nekem. Senki sem hibáztatható azért, ami történt, csak Hitler és az a nyavalyás háborúja! – Rose leeresztette karját, és hátralépett. – Csupa víz a szemüveged.

– Nem érdekel – felelte Lucy, és dacosan nézett az esőcseppektől gyöngyöző lencséken keresztül.

Jonathan felvette a két esernyőt, és a fejük fölé tartotta őket.

– Ha bármire szükséged volna, Rose… akármire, csak szólnod kell.

– Köszönöm – fordult a lány hálás tekintettel Jonathanhoz, majd lábujjhegyre állt, hogy arcon csókolhassa. Ruhájából füstszag áradt, amiről azonnal Emilienne hamuval borított holtteste jutott az eszébe. Elhessegette a gondolatot, ugyanakkor észrevette, hogy Jonathan tűzoltóruhát visel az esőkabátja alatt.

– Te egyenesen a munkából jöttél ide.

– Sajnálom – szabadkozott a férfi. – Ha hazamentem volna átöltözni, elkések a temetésről.

– Örülök, hogy el tudtál szabadulni.

Két barátja két oldalról belekarolt, és a pocsolyákat kerülgetve elhagyták a temetőt.

Másnap este Rose újra munkába állt. A 60-as szobában dolgozó nők, akiknek többsége éppen befejezte a műszakot, melegen üdvözölték, mikor a lány a fogasra akasztotta kabátját.

– Hogy viseled, Rose? – fordult hozzá Margaret a kapcsolótáblától.

– Jól vagyok, köszönöm – válaszolta Rose, megtéve minden tőle telhetőt, hogy a hangján ne érződjön a kétségbeesés.

– Örülök, hogy újra köztünk van – lépett hozzá Goswick, majd átnyújtott neki egy dossziét az aznapi feladatokkal.

– Köszönöm, Ms Goswick – mondta a lány, majd az asztalához vitte az aktát.

– Leveled érkezett – közölte Lucy a Rose asztalán heverő borítékra mutatva.

Rose bólintott.

– Majd később, a szünetben elolvasom – felelte Rose, és a nevével ellátott borítékot a fiókjába tette Charlie képe mellé.

Lucy felállt, és magára vette kabátját.

– Anyámnál vacsorázom. Húsos pitét csinált. Hagyok majd neked egy szeletet a fridzsiderben.

– Kedves tőled – mondta Rose, pedig az étel volt az utolsó dolog, amire gondolni tudott.

Pár percen belül csak az esti műszak dolgozói maradtak a szobában: Rose, két másik gépíró és három telefonközpontos. A lány sorba rendezte az iratokat, és munkához látott.

Remington Noiseless írógépének halk kattogása különös módon nyugtatóan hatott megtépázott idegeire. Számos jelentést legépelt már, amikor tudatosult benne, hogy napok óta először sikerült megszabadulnia a gyászból táplálkozó nyomasztó gondolataitól. Néhány óra múlva elérkezett a szünet ideje, és Rose egyedül maradt a 60-as szobában az egyik kapcsolótábla-kezelővel. Viszonylagos magányában elővette a fiókból a neki címzett borítékot. Mikor felbontotta, egy miniszterelnöki fejléccel ellátott, rövid gépelt levelet talált benne. A gyomra összerándult, és olyan erővel szorította a levélpapírt, hogy remegni kezdett a kezében.

1941. február 13.

Kedves Mss. Teasdale,

kérem fogadja mély részvétemet és legőszintébb együttérzésemet az önt ért mérhetetlen veszteségért.

Winston Churchill

Könnyek szöktek Rose szemébe. Bár a levél mindössze néhány sorból állt, és a miniszterelnök nem látta el személyes kézjegyével, a lány így is roppant hálás volt, amiért Churchill szakított rá időt, hogy lediktálja az üzenetet személyi asszisztensei egyikének. Letörölte könnyeit, majd visszatette a levelet a borítékba. A fiókját kihúzva öccsének fényképére meredt, és megesküdött rá, hogy valamilyen módon elégtételt vesz az ellenségen. Hirtelen minden porcikájával azt kívánta, bárcsak lehetősége nyílna egy olyan tett véghezvitelére, mellyel egyszerre tiszteleghetne családjának emléke előtt, és segíthetne hazájának túlélni e kegyetlen világégést.

Ahogy a levelet Charlie fényképe alá csúsztatta, a kapcsolópanelek lámpái egymás után gyúltak fel, a folyosón pedig megszaporodott a sietős léptek zaja. Kollégái, akik eddig szünetet tartottak, egymás után tértek vissza helyükre. Kisvártatva felüvöltöttek a légvédelmi szirénák. Rose, akinek a közvetlen találattól való korábbi félelmét felváltotta a Hitler iránt érzett csillapíthatatlan gyűlölet, higgadtan folytatta a félbehagyott jelentés gépelését. Miközben ujjai automatikus táncukat járták a billentyűzeten, megerősítette elhatározását, hogy kerül, amibe kerül, megbosszulja szeretteinek halálát.

4. fejezet

Párizs, Franciaország –
1941. február 27.

Lazare képtelen volt kiverni fejéből az öregember képét, akit pusztán azért végeztek ki, mert elolvasott egy falragaszt. Az asszony zokogása még mindig ott visszhangzott a fülében, és panaszos hangja mintha a fonográf bakelitjéhez hasonló barázdákat vésett volna az agyába. Az eset óta eltelt idő sem nyújtott gyógyírt a szívében rákként burjánzó bűntudatra. Ha nem ragasztom ki azt a röpiratot, az az ember még ma is élne. Nyomasztó terhét nem akarta megosztani szüleivel, inkább egyedül emésztette magát. Esze ágában sem volt beavatni idős szüleit föld alatti tevékenységébe, mert attól tartott, letartóztatása esetén ezzel őket is bűnrészessé tenné. Egy nap azonban a sors úgy hozta, hogy kénytelen volt megváltoztatni elhatározását. A munkából hazatérve apját és anyját lázas munkában találta: a festő- és írókellékek között kutattak, hátha találnak valamit, ami pénzzé tehető vagy élelemre cserélhető.

– Nem láttad valahol a géppapírjaimat? Volt belőle egy egész köteg – kérdezte Gervais a fiókokat húzogatva.

Az ajtóban álló Lazare-nak libabőrös lett a karja a küszöbönálló lebukástól tartva. Komótosan felakasztotta a kabátját, hogy húzza az időt.

– Nem láttam – felelte Magda fél térden, fejét az egyik szekrénybe dugva. – A festékeim egy része is eltűnt.

Lazare-t kiverte a hideg veríték. Belépett a nappaliba, és valami magyarázaton törte a fejét, hogy hova tűnhettek a hiányzó papírok és festékek, de csak ők hárman lakták a lakást, és nyilvánvalóan nem tört be senki. Mivel szülei régen abbahagyták az alkotást, azzal hitegette magát, hogy bőven lesz ideje pótolni a hiányt, csakhogy nem számolt az egyre szorongatóbb megélhetési problémákkal, melyek az éhes párizsiakat a nélkülözhető javaik eladására kényszerítették.

– Lazare – fordult hozzá apja –, nem láttad…

– Én vettem el őket – vágott közbe Lazare.

Magda felegyenesedett, szemöldöke pedig magasra szökött.

– De miért?

Lazare-t elöntötte a szégyen.

– Arra használtam a papírt meg a festéket, hogy ellenállásra buzdítsam velük a franciákat.

Magda szeme elkerekedett.

Lazare félelemmel vegyes bűntudattal tekintett az apjára.

– Én ragasztottam ki azt a feliratot a Pont de la Concorde-nál.

– Oh, mon Dieu! – sóhajtotta Gervais lehajtva a fejét.

Magda levegőért kapkodott.

– Egy ember meghalt az én hibámból – szakadt ki Lazare-ból, aki furcsamód megkönnyebbült, hogy végre meggyónhatja a bűnét.

– Nem! – lépett Gervais a fiához. – Egy náci ölte meg.

Epe tolult fel Lazare torkába.

– Ha nem tűzöm ki azt a röplapot, az az ember nem állt volna meg előtte, és most is élne.

Magdának könnybe lábadt a szeme.

– A röpiratok terjesztését abba kell hagynod – jelentette ki Gervais, akinek a család biztonsága volt a legfontosabb. – A nácik kegyetlenül megtorolják, ha valaki ellenállásra buzdít.

Lazare tudta, hogy az apjának igaza van. Miközben épp a pályaudvar nyilvános vécéjét mosta fel, fültanúja volt két rendőrtiszt beszélgetésének. Néhány értelmiségi letartóztatásáról volt szó, akik egy föld alatti újságot szerkesztettek, melyben a német megszállás elleni harcra sarkallták honfitársaikat. „Ki fogják végezni őket” – jelentette ki az egyikük, miközben a társa mellett a piszoárba vizelt. „Des imbéciles” – kommentálta a másik, miközben a nadrágját gombolta. Lazare mellében felparázslott a tehetetlen harag, miközben a koszos vízbe mártotta a felmosórongyot.

– Folytatnunk kell a harcot – jelentette ki Lazare. – Megbántam, amit tettem, és életem végéig együtt kell élnem a tudattal, hogy egy ártatlan ember halála szárad a lelkemen. De hogy maradhatnék én – vagy bármelyik francia – tétlen ilyen időkben? Hagynunk kellene, hogy Hitler azt tegyen velünk a saját földünkön, amit csak akar? Következmények nélkül? Legyünk birkák, akik bégetve követik a nácikat és a saját rendőrségüket a vágóhídra?

– Ez túl veszélyes! – intette az anyja.

– Máris veszélyben vagyunk – vágta rá Lazare. – A kollaboránsok úton-útfélen antiszemita szövegeket hangoztatnak. Akik eddig csak halkan gyűlöltek minket, ma már kiereszthetik a hangjukat. A náci ideológia megfertőzte Párizst. El kell menekülnötök innen, mielőtt túl késő lesz!

– Anyád és én, nem megyünk sehová – rázta a fejét Gervais. – Franciaország idővel felszabadul.

– Én sem akarok elmenni innen – biztosította Lazare. – De attól tartok, a dolgok még sokkal rosszabbra fordulnak, mielőtt a szövetségesek megkísérelhetik Franciaország felszabadítását.

Magda megragadta Lazare két kezét, és a mellkasához szorította.

– Ígérd meg nekem, hogy abbahagyod!

Lazare befejezte a propagandairatok terjesztését, amikor az öreget lelőtték a hídnál. Tetteinek következménye és az ok-okozati összefüggések kiszámíthatatlansága olyannyira sokkolta, hogy azonnal felfüggesztette éjszakai portyáit, és rendezni akarta gondolatait. Bár fontosnak tartotta a náciellenes anyagok terjesztését, arról is meg volt győződve, hogy lelkesítő szólamok kiplakátolásánál sokkal többre van szükség hazájának felszabadításához.

– Nem folytatom tovább a röpiratok terjesztését, Mama – szorította meg Magda kezét.

És bár nem érzett bűntudatot, hiszen nem hazudott, mégis rossz előérzet töltötte el az elhatározása nyomán, melyet már korábban meghozott. Szüleinek biztonsága érdekében nem akarta beavatni őket terveibe, melyek messze veszedelmesebbek voltak holmi hazafias pamfletek terjesztésénél.

5. fejezet

London, Anglia – 1942. január 5.

Rose kihúzta az utolsó oldalt is a gépből, és összetűzte a jelentés lapjait. Két öklével megdörzsölte szemét, hátha ezzel megszabadul a kimerültségétől.

– Jó reggelt, Rose! – szólt Lucy, amint belépett a föld alatti szobába. Gyapjúkabátját sáljával együtt felakasztotta, és leült az asztalához. – Tudtál pihenni valamennyit?

– Egy keveset – felelte Rose, felidézve azt a félórás édes öntudatlanságot, melyben a pihenőszoba emeletes ágyán volt része.

– Lejárt a műszakod – mondta Lucy a faliórára mutatva. – Menj haza aludni!

– Még nem fejeztem be az utolsó…

– Na, tűnés innen!

Rose engedelmesen bólintott, majd rendet csinált az asztalán.

Sok minden megváltozott az elmúlt hónapokban, bár itt a föld alatt minden ugyanúgy maradt. Májusban a Luftwaffe felhagyott a rendszeres éjszakai bombázásokkal, igaz, a meglepetésszerű támadások még mindig sok civil áldozattal jártak Anglia-szerte. Júniusban Hitler elárulta Sztálint, és megtámadta a Szovjetuniót, átmenetileg csökkentve a londoniak félelmét a küszöbönálló német megszállástól. Abbahagyja valaha is ez a mániákus Führer? – tette fel magában a kérdést Rose, miközben Churchill beszédének rádióközvetítését hallgatta, melyben a Brit Birodalom támogatásáról biztosította a Szovjetuniót. Múlt hónapban pedig az Egyesült Államok is belépett a háborúba Pearl Harbor japán bombázását követően. Anglia nem volt többé egyedül. Több mint egy éve először felcsillant a remény, hogy a szövetségesek meg tudják akadályozni Hitlert egész Európa meghódításában.

A történelem terepasztala megváltozott ugyan, de Rose élete maradt a régi. Veszteségérzete alig csillapodott. Az idő nem bizonyult hathatós orvosságnak a búskomorságára. Gyakran látogatta szüleinek és bátyjának a sírját, és amikor csak tehette, jácintot vagy tulipánt hagyott a sírkövön, melyek anyja kedvenc virágai voltak.

– Borzasztóan hiányoztok… – suttogta a sír melletti padon ülve. Valóban egy jobb helyen vagytok? Büszkék vagytok rám? Attól a néhány alkalomtól eltekintve, amikor Lucy egy hosszú nap után belédiktált egy kupica skót whiskyt, Rose jobb szerette a bevált módszerrel, kemény munkával kúrálni boldogtalanságát. Csakhogy függetlenül attól, hogy hány jelentést gépelt, hány meg hány órát robotolt, bánatától végleg sosem szabadult. Biztosan van rá mód, hogy többet tegyek a hazámért.

Rose már éppen vette a kabátját, amikor Ms. Goswick lépett a szobába.

– Beszél itt valaki franciául? – kérdezte.

– Én beszélek – felelte Rose.

– Folyékonyan? – vonta fel szigorú szemöldökét a nő.

– Igen. Je parle le français couramment – tette hozzá, remélve ezzel eloszlatja főnöke kételyeit.

– Helyes – biccentett Goswick elégedetten. – Jöjjön velem!

Rose Lucyre pillantott, visszaakasztotta kabátját, és követte a felügyelőt.

– Egy tolmács beteget jelentett – közölte Goswick, miközben fürgén szedte a lábát a folyosón.

Rose bólintott, és megpróbált lépést tartani felettesével.

– Martel parancsnoknak fog tolmácsolni. A jobbján fog ülni, távol a többiektől. Egyszerűen fordítsa le neki franciára, amit hall.

– Rendben.

– Csak fordítson. Ne kezdeményezzen beszélgetést.

– Természetesen – felelte Rose.

Goswick megtorpant a kabinet tanácstermének zárt ajtaja előtt.

Itt kell tolmácsolnom? Rose szíve egyre hevesebben vert.

– És az ég szerelmére, halkan beszéljen, és soha ne szakítson félbe senkit! – tette még hozzá Goswick kezével a kilincsen.

Rose bólintott.

Goswick kopogott, majd kitárta az ajtót.

– Miniszterelnök úr, találtunk egy tolmácsot Martel parancsnok számára.

A miniszterelnök? Rose-nak elakadt a lélegzete.

Az U alakú asztalnál középen foglalt helyet Winston Churchill. A háta mögött a falon egy világtérkép függött. A miniszterelnökkel szemben két férfi ült, egyiküket Rose az újságokban látott képek alapján Charles de Gaulle-ként azonosította. A BBC közvetítéseiből tudta, hogy a magas, bajuszos férfi a náci megszállás után Londonba menekült, hogy innen irányítsa a Szabad Francia Erőket. De Gaulle jobbján egy őszbe vegyülő hajú katonatiszt foglalt helyet, akit Rose még nem látott, de úgy gondolta, csak Martel parancsnok lehet.

Goswick a szeme villanásával jelezte Rose-nak, hogy lépjen be.

A lány összeszedte a bátorságát, és átlépte a küszöböt. Az ajtó becsukódott mögötte. Bizonytalan léptekkel ment a parancsnok melletti székhez, és közben azt kívánta, bárcsak ne szólt volna Ms. Goswicknak a francia nyelvtudásáról. Hol lehetnek Churchill segédtisztjei? Semmi jegyzőkönyv? Ennyire bizalmas volna a tárgyalás? Kimerültsége egy szempillantás alatt elpárolgott. Az adrenalintól szíve szaporán vert a mellkasában.

Martel parancsnok futó pillantást vetett rá, majd Churchill és de Gaulle felé fordult.

Rose átkozta magát, amiért nem hozott magával legalább egy noteszt és ceruzát, akkor legalább tudná, hogy mihez kezdjen a kezével. Kényszerítette magát, hogy nyugton maradjon, és ne fészkelődjön a helyén.

De Gaulle tábornok áthajolt az asztalon, és kiemelt egy szivart a Churchill előtt álló dobozból, a fedelet pedig nyitva hagyta.

– Roosevelt szimpatizál a Vichy-rendszerrel és magával Pétain marsallal – mondta francia akcentusával.

Milyen jól beszél angolul, gondolta Rose. Az Amerikai Egyesült Államok elnökéről lesz szó? Vagy a Vichy-vezérről, aki a nácikkal kollaborál? Ne gondolkodj! Csak fordíts! Rose Martel parancsnokhoz fordult, és halkan lefordította de Gaulle megjegyzését.

Martel biccentett, de a szemét le sem vette közben de Gaulle-ról.

– Egyeztetniük kellett volna velem és az elnökkel, mielőtt partra szállnak – mondta Churchill ingerülten. – Ha nem lettem volna éppen Washingtonban a Pearl Harbor-i támadás miatt, ez a nemzetközi incidens, amit okozott, könnyen beláthatatlan következményekkel járhatott volna.

Édes istenem! Rose-nak kiszáradt a szája, mégis a tőle telhető legtárgyilagosabb hangon fordította Churchill megjegyzését Martelnek.

De Gaulle tábornok komótosan rágyújtott, felizzította a szivar parazsát, majd a mennyezet felé fújta a füstöt.

A szivarfüst szagától Rose önkéntelenül is elfintorodott. Megpróbálta elfojtani a rátörő köhögést.

– Kanada nem akar Vichy-erőket tudni Quebec közelében, ahogy nyilván ön sem – mondta de Gaulle. – Ha a Szabad Francia Erők nem foglalják el Saint Pierre-t és Miquelont, Kanada előbb-utóbb megtette volna.

– Túl messzire ment – felelte Churchill, majd lecsapta a szivardoboz fedelét.

– Ön is ugyanígy érez – mondta de Gaulle, miközben leverte a hamut Churchill hamutartójába. – Tökéletesen bízom benne, hogy ön képes lesz elsimítani a dolgot Roosevelt elnöknél és King kanadai miniszterelnöknél.

Rose jó egy órán keresztül tolmácsolta Churchill és de Gaulle vitáját. Miközben megpróbált maradéktalanul a hiteles fordításra koncentrálni, elkerülhetetlenül tudomására jutott néhány kényes részlet, melyek hiányoztak az újságokból. A Szabad Francia Haditengerészet háromszázhatvan tengerésze karácsony napján de Gaulle parancsára elfoglalt két kis Vichy-fennhatóság alatt álló szigetet Új-Fundland partjainak közelében. Az invázió kevesebb mint fél óra alatt lezajlott, méghozzá egyetlen puskalövés nélkül. Csakhogy a háborúba frissen belépett Egyesült Államok a saját érdekszférájában határozottan ellenzett mindenféle erőszakos határvillongást, így de Gaulle meglepetésszerű manővere nagy hullámokat vetett a nemzetközi diplomáciában. Rose számára nyilvánvalóvá vált, hogy Churchill közvetíteni próbál a szövetséges vezetők között.

– Tartósan élni kíván Nagy-Britannia vendégszeretetével, tábornok úr?

– Vissza kívánom foglalni Franciaországot a németektől, majd az ország élére állni. Ez a célom – jelentette ki de Gaulle annak az embernek a hangján, aki meg van győződve történelmi küldetéséről. – A népem úgy tekint rám, mint Jeanne d’Arc reinkarnációjára.

– Talán nem árt emlékeztetnem, hogy az angolok máglyán égették el az elődjét – mélázott Churchill az állát simogatva.

Édes istenem! Rose belekapaszkodott széke karfájába.

De Gaulle tábornok sztoikus nyugalommal pödörgette bajuszát.

Rose halkan fordított a parancsnoknak.

Martel szemöldöke magasra szökött.

Rose arra számított, hogy a találkozó azonnal véget ér, de sem a franciák nem viharzottak ki a teremből, sem pedig Churchill nem hívta rájuk az őrséget. Ehelyett meglepetésére Churchill és de Gaulle még jó húsz percen át folytatták egymás heccelését, mint akik már rég kiismerték e kutya-macska barátság szabályait.

– Ha meg akarjuk állítani Hitlert és a vérszomjas pribékjeit, szükségünk lesz az Egyesült Államok és Kanada feltétlen támogatására – jelentette ki Churchill, majd kézbe vette a mellényéhez gombolt láncon függő zsebóráját. – Bízom benne, hogy a jövőben konzultálni fog velem és a szövetséges vezetőkkel, mielőtt újabb misszióra ragadtatná magát.

De Gaulle tábornok komótosan elnyomta szivarját a hamutálban, majd felállt.

– Időben tájékoztatni fogom. És ugyanezt várom el öntől is.

Rose lefordította az elhangzottakat Martel számára.

Martel is felállt, majd de Gaulle-hoz fordulva odasúgott neki valamit franciául.

Rose felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, hogy a megpróbáltatásai véget értek.

– Martel parancsnok köszönetét fejezte ki a támogatásáért – mondta de Gaulle Churchillnek, miközben Rose felé intett. – A legutóbbi tolmácskisasszony londoni akcentusát alig értette.

A parancsnok roppant kíváncsi, hogy milyen megfontolásból alkalmaz külföldi állampolgárokat a hadműveleti központban.

Churchill Rose-ra függesztette tekintetét, amitől a lánynak összerándult a gyomra.

– Miss Teasdale tősgyökeres angol, erről biztosíthatom – közölte Churchill a székéről felemelkedve.

A miniszterelnök szavait ezúttal a tábornok fordította Martelnek.

Martel Rose-ra nézett, majd így szólt de Gaulle-hoz:

– Je pense toujours qu’elle est de France.

– Nagyobb gondot is fordíthatna az alkalmazottai átvilágítására – mondta de Gaulle Churchillnek. – Martel meg van róla győződve, hogy a lány francia.

Churchill a zsebébe süllyesztette kezét, majd Rose-hoz fordult.

– Mára ennyi, Miss Teasdale.

– Igenis, miniszterelnök úr.

Rose kilépett a folyosóra, és halkan becsukta maga mögött az ajtót. A 60-as számú szobában lopva magához vette kabátját. Nem akarta, hogy szolgálatban lévő kollégáinak feltűnjön, hogy mennyire feldúlt. Testileg és lelkileg kimerülten mászta meg a bunkerből kivezető lépcsőt, és remélte, hogy sosem kérik fel többet tolmácsolni.

*

Churchill a bunkerben berendezett hálószobájában ébredt délutáni szendergéséből. A kis szobán átvágva az íróasztalához ment, és egy kristálydekanterből Johnny Walkert töltött magának, majd vízzel hígította. Miután szivarra gyújtott, felemelte a telefonkagylót.

– Kapcsolja nekem Hugh Daltont!

A whiskyt kortyolgatva érezte, amint érzékei a tőzeges aroma hatására élesebbé válnak. Dalton körül forogtak a gondolatai, akit ő nevezett ki a Gazdasági Hadviselés Minisztériumának élére, majd megbízta titkos szervezetének irányításával is. Lobbantsa lángra Európát – mondta neki akkor.

– Miniszterelnök úr! – szólt bele Dalton a kagylóba. – Minek köszönhetem a megtiszteltetést?

Churchill meglötykölte italát a metszett üvegpohárban.

– Van valaki, akivel a toborzóinak érdemes volna találkozniuk.

6. fejezet

London, Anglia – 1942. január 13.

Rose és Lucy aszalt köszmétés zabkását reggeliztek, majd kis lakásukat maguk mögött hagyva munkába indultak. Ezen a napon majdnem egy hete először ugyanabba a műszakba kerültek, ami egyre ritkábban fordult elő, hiszen Rose minden alkalmat megragadott, hogy túlórázhasson.

– Talán berendezhetnénk neked egy második otthont a pihenőben – ugratta Lucy, miközben a metrómegálló peronján várakoztak. – Fellógathatnánk néhány csipkefüggönyt a nem létező ablakokra.

Rose egy mosolyt erőltetett az arcára.

– Egy-két lámpa segítségével egy kis kertet is varázsolhatnánk bele. Lehetne valami kis háziállatod is társaságnak, bár csak olyasmi jöhet szóba, ami nem csavarodik be a napfény hiányától.

– Talán egy cickány – felelte Rose, hogy ne rontsa el a játékot.

– Remek választás!

– Értem, mire akarsz kilyukadni – mondta Rose. – Szerinted túl sokat dolgozom, te pedig aggódsz miattam.

– Gyorsan kapcsolsz – vágta rá Lucy, miközben belekarolt barátnőjébe.

– Rendben van. Ha Ms. Goswicknek szüksége lesz egy beugróra az esti műszakba, én jelentkezem utoljára.

Lucy a szemüvege felett Rose-ra meredt.

– Szavamat adom! – tette hozzá Rose.

Miután felszálltak a szerelvényre, tovább beszélgettek mindenféle lényegtelen dologról. Rose hálás volt, amiért Lucy nem hozta fel a múlt heti spontán tolmácsmunkát. A téma eddig nem került szóba a kantinban sem, ahol együtt szokott ebédelni a többiekkel. Rose-nak az volt a benyomása, hogy a 60-as számú szobában dolgozó nők mind nagyon komolyan veszik a titoktartási fogadalmukat. Megpróbált minél kevesebbet gondolni arra a bizonyos megbeszélésre, a Churchill és de Gaulle közötti feszült kapcsolat, melynek tanúja volt, mégis sokat foglalkoztatta.

A Pénzügyminisztérium épületéhez érve átestek a biztonsági ellenőrzésen, majd leereszkedtek a bunker mélyére. Ms. Goswick az ajtóban várta őket.

– Jó reggelt!– köszönt Lucy a kabátját gombolgatva.

– Jó reggelt!– felelte Goswick szárazon. A nő Rose-hoz fordult, és egy borítékot nyomott a kezébe. – Ezt a felettesem küldi. Idézést kapott valami megbeszélésre.

Rose a leragasztott borítékot forgatta a kezében, melyre csupa nagybetűvel gépelték rá a nevét.

– Tolmácsszolgálat?

– Azt nem tudom, de a kabátját nem kell levennie. A találkozója a Marylebone-ban lesz – mondta Goswick, azzal sarkon fordult. Szaporán kopogó léptei még sokáig visszhangzottak a folyosón.

Rose Lucyre pillantott, és vállat vont.

– Hát akkor viszlát később.

Lucy bólintott, majd elfoglalta helyét az írógépe mögött.

Rose felbontotta a borítékot, és átfutotta a levelet, mely inkább egy táviratra hasonlított.

Rose Teasdale-t ezúton értesítjük, hogy interjúra hivatalos Selwyn Jepson százados irodájában 1942. január 13-án reggel 9:00 órai kezdettel. Cím: London, Baker Street 64.

Interjú? Milyen interjú? Goswick valószínűleg nem tudott róla, máskülönben mint a felettese nyilván tájékoztatta volna. Rose a faliórára pillantva látta, hogy ha nem akar elkésni, akkor azonnal indulnia kell. A levelet a kabátzsebébe süllyesztette, majd sietve elhagyta a Pénzügyminisztérium épületét. Felszállt egy West Endbe tartó buszra, amivel hamarosan el is jutott a Baker Streetre. A 64-es szám egy hatemeletes kőépületnek bizonyult, melynek homlokzatán nem utalt semmilyen felirat a funkciójára. Ez cseppet sem lepte meg a lányt, hiszen ő maga is titokban dolgozott egy olyan épületben, ami nem az volt, aminek látszott.

– Jó napot! – üdvözölte a recepción ülő férfit, aki szénfekete öltönyt viselt, és erős aftershave-illatot árasztott magából. – Jepson századoshoz jöttem.

A recepciós belenézett a papírjaiba.

– Miss Teasdale?

– Igen.

– Huszonnégyes iroda – mondta a férfi. – Második emelet.

– Köszönöm.

Rose felkaptatott a másodikra, de a folyosón rossz irányba fordult, így csak némi keresgélés után találta meg a megfelelő ajtót. Mély levegőt vett, és bekopogott.

– Tessék! – szólt ki egy mély hang.

Belépve egy középkorú férfit pillantott meg olajzöld katonai egyenruhában.

– Jó reggelt!– nyújtott kezet a férfi az íróasztala mögül felemelkedve. Kézfogása határozott volt, mégis kíméletes, nem úgy, mint egyes katonáké. – Jepson százados vagyok.

– Rose Teasdale.

A férfi elvette a kabátját, és felakasztotta a lambériára szerelt fogasra.

– Kérem, foglaljon helyet – mutatott egy székre.

Rose leült.

Jepson is visszaült az asztala mögé, majd felnyitott egy dobozkát.

– Cigarettát?

– Nem, köszönöm.

Jepson becsukta a dobozt.

– Gondolom, nagyon kíváncsi, hogy mi lehet ez az egész.

– Igen – bólintott a lány.

– Tekintse ezt úgy, mint egy munkainterjút – mondta a férfi.

– Milyen pozícióra? – tudakolta Rose összekulcsolt kezét az ölében tartva.

– Az interjú után mindent megtudhat, amennyiben alkalmasnak találom a feladatra.

Jepson kinyitott egy dossziét, és ceruzát vett a kezébe.

Rose különösnek tartotta, hogy ilyen módon bonyolítsanak le egy interjút, de a háború kezdete óta alaposan beléverték a feltétel és kérdés nélküli engedelmességet.

Először a szokásos kérdések jöttek a tanulmányairól, a munkatapasztalatáról és a nyelvi készségeiről, de Jepson érdeklődése hamarosan kényelmetlenül személyes fordulatot vett.

– Úgy értesültem, gyerekkorában gyakran töltötte a nyarakat Franciaországban.

Ezt meg honnan tudja? Mi lehet még abban a dossziéban?

– Igen, ott éltek a nagyszüleim.

– Ha jól tudom, azóta elhaláloztak.

Rose hirtelen gombócot érzett a torkában.

– Igen.

– Milyen politikai irányultságúak voltak?

– Nem tudom. Fiatal voltam, és ők sohasem beszéltek politikáról.

Jepson valamit felfirkantott a jegyzettömbjébe.

– Mennyire ismeri Párizst?

– Elég jól, azt hiszem. A nagyszüleim Puteaux-ben éltek.

A férfi ekkor újabb lapot vett a kezébe.

– Fél ön a magasban?

Ez meg micsoda kérdés? Rose-nak libabőrös lett a karja.

– Egy kicsit.

– Mégis mennyire?

– Nem zavar, ha magas irodaépületben vagyok, de nem szívesen ülök az ablak mellé.

– Részt vett ön valaha verekedésben, Miss Teasdale?

– Dehogy! – vágta rá Rose megrökönyödve.

– Ha esetleg nácikkal kerülne összetűzésbe, és fenyegetnék az életét, képes volna megölni őket?

Rose erősen megmarkolta széke karfáját.

– Miért akarja tudni?

– Csak válaszoljon a kérdésre, Miss Teasdale.

Felvillant előtte szülei hamuval borított holttestének a képe, és Charlie üres koporsója.

– Igen.

– Mitől ilyen biztos benne, hogy fel tudná venni velük a harcot?

– Attól, hogy gyűlölöm őket – mondta a lány tagoltan, egyenesen Jepson szemébe nézve.

– Helyes – felelte Jepson, azzal még valamit lejegyzett az előtte fekvő noteszbe.

– Százados úr, ez a meghallgatás meglehetősen szokatlan irányt vett. Elárulná, mit kíván elérni ezekkel a kérdésekkel? – kérdezte Rose, miközben a kíváncsiság és az idegesség kavargott benne.

– Azt próbálom megítélni, hogy kockára tehetem-e az életét – válaszolta Jepson, és elgondolkodva pörgette a ceruzáját. – Valamint azt, hogy van-e magában ehhez elegendő lelkierő.

Rose nagyot nyelt. Úgy érezte, hirtelen kiszáradt a szája, nyelve pedig mintha idegen húsdarabbá változott volna.

– Folytathatjuk? – kérdezte Jepson tárgyilagos hangon.

Rose biccentett.

Az interjú hasonló szellemben folyt tovább majdnem délig. Rose igyekezett őszintén válaszolni Jepson minden kérdésére. Mikor ezek végül elfogytak, a százados közölte vele, hogy hamarosan értesíti a döntéséről. Miután kezet ráztak, a lány rossz előérzettel telve lépett ki a Baker Street-i házból. Szemét a macskaköves útra szegezve azon morfondírozott, vajon miképpen változik meg az eddigi élete, ha végül kiválasztják erre a roppant különös pozícióra.

7. fejezet

Párizs, Franciaország –
1942. február 21.

Lazare lopva kinyitotta az ablakot, a résen pedig azonnal szobájába tódult a hideg éjszaka. Korábban egy darab szappan segítségével gondoskodott róla, hogy a zsanérok ne nyikorogjanak. A keskeny holdsarló megvilágította utcán semmi sem mozdult. Egy autó távolodó hangján kívül nem hallott semmi mást. Csak egy német őrjárat lehetett, tekintve a szigorú kijárási tilalmat, melyet a nácik a városra kényszerítettek. Szülei órákkal ezelőtt visszavonultak, ahogy remélhetőleg a szomszédok is. Lazare kilépett a tűzlépcsőre, fekete sapkát húzott, és kétujjas bundakesztyűt, mely eltakarta protézisét. Halkan behúzta az ablakot, és elkezdett lefelé araszolni a fém lépcsőfokokon, vigyázva, hogy a kabátzsebébe dugott benzinespalackok ne csilingeljenek. Az adrenalintól lüktettek az erei.

Kihalt utcákon és sikátorokon keresztül közelítette meg a 14. kerületet. Célja a Montparnasse közelében feküdt, mely nem is olyan régen még bohém hangulatáról volt híres, és turisták tömegeit vonzotta a náci megszállás előtt. Nina Hamnett, Pablo Picasso, Chaim Soutine, Diego Rivera, Marie Vassilieff és Salvador Dalí rótták valamikor ezeket a mára kihalt utcákat. Gyerekként Lazare és anyja – aki szüntelenül méltatlannak érezte magát, amiért műveit e befutott művészek munkáinak társaságában állították ki – gyakran látogatták a környék galériáit.

– Nekem a te képeid sokkal jobban tetszenek, Mama – mondta egyszer hazafelé menet egy kiállításmegnyitóról.