Gerőcs Tamás

Magyarország

függő fejlődése
Függőség és felzárkózás

globális történeti perspektívában

Tartalom

BEVEZETŐ

A FORDISTA FELHALMOZÁSI REZSIM EREDETE

A fordista felhalmozási rezsim kialakulása, nemzetköziesedése és válsága

Az állam szerepe a fordizmusban

A hadi keynesianizmus

A fordizmus tőkéscsoportjai

A globális fordizmus és az amerikai hegemónia kiépülése

A fordista rezsimek variánsai: Németország, Japán és a Szovjetunió

A globális fordizmus és az amerikai hegemónia válsága

A globális fordizmus válságának értelmezései

Kínálatoldali strukturális ellentmondások

Keresletoldali strukturális ellentmondások

A válság nemzetköziesedése

Bretton Woods összeomlása és az új nemzetközi pénzügyi rendszer

Financializáció és tőkefrakciók

A nemzetközi tőkemozgások

A globális értékláncok és a termelés flexibilizációja

A periferikus fordizmus

A REGIONÁLIS SZABÁLYOZÁSI ÖVEZETEK

Az európai regionális együttműködés kialakulása

A GMU kialakulása: a monetáris integráció és a közös piac

A válság utáni neomerkantilista kormányzás a GMU-ban

A munkaerőpiaci integráció a neomerkantilista modellben

A munkaügyi kapcsolatok rugalmasítása a posztfordista átalakulásban

A neomerkantilista modell kelet-európai terjeszkedése

A német járműipar magyarországi terjeszkedésének további hatásai

A magyar beszállítók helyzete az értékláncokban

A MAGYARORSZÁGI TULAJDONVISZONYOK A VILÁGGAZDASÁGI INTEGRÁCIÓBAN

Tulajdonvákuum a hídmodellben

Az államszocializmus tulajdonosi csoportjai

Az állami vállalatok vezetői

A második gazdaság informális hálózatai

A külföldi tőke az államszocializmusban

A spontán privatizáció és a rekombináns tulajdonforma (1988−1990)

A külföldi vállalatok és a hazai menedzserek viszonya

Az állami bankok feltőkésítése és privatizációja

A politikai rendszerváltás

A központosított privatizáció

Ágazati különbségek a privatizációban

A félperifériás szakosodás ellentmondásai a Rába és az Ikarus privatizációjában

A privatizáció hatása az értékláncokon belüli szakosodásra

A külföldi befektetők motivációi

A privatizáció lelassulása

Az uniós jogharmonizáció hatása a szabályozási módra

A fizetésimérleg-problémák kiújulása

A külső pénzügyi függőség felerősödése

A magyar tőkések helyzete az új politikai osztályszövetségben

A FIDESZ–KDNP-KORMÁNYOK TÖREKVÉSE A GAZDASÁGI ÉS PÉNZÜGYI FÜGGŐSÉGEK ÁTALAKÍTÁSÁRA

A neomerkantilista modell megjelenése a magyar államapparátusban

A magyar munkaerőpiac neomerkantilista átalakítása

A nemzeti tőke megerősítése a belföldi szolgáltató szektorokban

A bankrendszer újraszabályozásának okai

Tőkekoncentráció a bankszektorban

A nemzeti tőke szerepe a hegemóniaépítésben

Az eladósodás új geopolitikája

ÖSSZEGZÉS

IRODALOMJEGYZÉK

Impresszum

BEVEZETŐ

A hazai történeti szociológiát mindig is foglalkoztatta „elmaradottságunk” a fejlett Nyugathoz képest, amelynek tárgyalása jellemzően a különböző gazdasági, politikai és társadalmi válságok idején került az értelmiségi viták homlokterébe (Juhász és Magyar 1984; Lengyel és társai 1991; Kovách 1988, 1997; Szelényi 1990, [1988] 1992; Vigvári és Gerőcs 2017; Gagyi és Gerőcs 2017). A két világháború közötti népi szociográfia például a modernizáció kérdését a harmadik utas fejlődés kapcsán, vagyis egy olyan állammodell alapján vizsgálta, amely sem a nyugati kapitalista fejlődési mintát, sem pedig a szovjet államvezérelt modernizációs kísérletet nem tartotta követendő példának, sőt, nem is gondolta azt az akkori agrártársadalmi viszonyokra átültethetőnek. Helyette helyi agrár-népi hagyományokra épülő szabadparaszti kisbirtokos társadalmat vizionáltak, mint például – Németh László (1935) szóhasználatával – Kert-Magyarországot, vagy Erdei Ferenc ([1938] 1973, 1943) parasztpolgárosodását. A háború utáni állapotokat értékelve Bibó István ([1978] 2012) beszélt először „zsákutcás magyar történelemről”. Később, Bibó halálakor Szűcs Jenő (1981) írt a társadalom és állam viszonyának három változatáról, amikor Európa három történeti régiójának eltérő fejlődési mintáit hasonlította össze. Szintén a harmadik utas parasztpolgári fejlődés lehetőségét látták meg azok a társadalomkutatók, akik az 1970-es évek válságának idején elburjánzó háztáji gazdálkodást gondolták modernizációs vívmánynak (ld. pl. Szelényi Iván, 1990, [1988] 1992). Az 1989-es rendszerváltás értelmiségét is erősen foglalkoztatta elmaradottságunk kérdése a Nyugathoz képest, és nemcsak a Nyugat-Európához történő felzárkózás kapcsán, hanem az államszocialista múlt értékelése miatt is. Része volt-e egyáltalán ez az államszocialista modernizációs kísérlet a tőkés világrendszerben zajló folyamatoknak, vagy egy saját bürokratikus logika vezérelte a tervutasításos rendszert, mint ahogy azt például Kornai János (1989, 1993a, 2012) gondolta; esetleg hibrid modellnek lehetett tekinteni a háború utáni importhelyettesítő iparosítást? Ezek a kérdések az államszocializmus–államkapitalizmus vitákban már az 1960-as években felbukkantak, de a rendszerváltással újra előkerültek a hazai és külföldi történészi munkákban (ld. Bettelheim és Dobb 1965; Cliff 1974; Lane 1976; Chase-Dunn 1980; Szalai 2003, 2007; Bazac 2004; Leather 2012; Szigeti 2007; Mark és Apor 2015). Az államszocializmus értékeléséhez sorolható Berend T. Iván (1999) megjegyzése a „perifériáról a perifériára” történő visszatérésről, avagy Mihályi (2010: 276–277.) „zsákutcából zsákutcába” való átmenetre vonatkozó, Bibót parafrazeáló megjegyzése. Ezek a szerzők különböző történelmi korok távlatából értelmezték a hazai modernizáció lehetőségeit és korlátait, de ehhez ritkán használtak holisztikus – a világrendszer strukturális mozgásait is magában foglaló – globális szempontrendszert. Jellemzően valamelyik társadalmi csoport felől tettek megállapításokat, mint például a népi írók, akik a parasztság helyzetéből indultak ki, vagy az 1920-as évek urbánus értelmiségijei, akik a városi polgárság érdekeit képviselték.

Ez a könyv Magyarország függő fejlődését vizsgálja a világrendszer-elméletek globális történeti perspektívájából, amely megközelítésnek szintúgy megvan az előzménye a hazai történeti szociológiában. A rendszerváltás óta eltelt három évtizedben elsősorban, de nem kizárólagosan az Eszmélet folyóirat körül kialakult baloldali értelmiségi kör, a Társadalomelméleti Kollégium által kiadott Fordulat folyóiratban publikáló fiatal szerzők és a fiatal kutatókból álló Helyzet Műhely tagjai – amely csoportnak e könyv szerzője is tagja, e kötet pedig első darabja a Helyzet Műhely Könyvek könyvsorozatának – foglalkoztak, foglalkoznak a függőség és elmaradottság történelmi korokon átnyúló, újra és újra felbukkanó fejlődéselméleti kérdésével. Az alábbiakban ezt a kérdést tárgyalom új szempontok bevezetésével, illetve eddig kevésbé ismert modernizációs paradigmák alkalmazásával, amelyeket a Helyzet Műhelyen belül, közös munkáink során kutatótársaimmal dolgoztunk ki.{1}

A könyvben a világrendszer-elmélet történeti szociológiai keretébe helyezve vizsgálom meg a magyarországi történelmi függőségek kérdését, mégpedig egy olyan konkrét területre és időszakra helyezve a hangsúlyt, amiről ugyan számos történelmi ismeret áll rendelkezésre, ám a feldolgozásukhoz szükséges holisztikus értelmezésről eddig csak kevesen – leginkább a fentebb említett körökben – írtak idehaza. A függő fejlődés kérdésének továbbgondolására dolgoztunk ki a Helyzet Műhelyen belül egy olyan holisztikus keretrendszert, amiben a világgazdaság ciklusait és a belső társadalmi folyamatokat megfelelő viszonyrendszerben, egymással kölcsönösen összeegyeztetve tudtuk újraértelmezni (ld. például a Fordulat folyóirat 21. és 26. számának bevezető tanulmányait).

E könyv hozzájárulása a történelmi függőségek kérdéséhez is elsősorban elméleti. Szerzőként arra teszek kísérletet, hogy a világrendszer-elemzés segítségével ezeknek a külső és belső függőségeknek a kölcsönösen meghatározott viszonyát vizsgáljam meg. Ennek alapjául a dependenciaelemzések módszertanából indulok ki, amelynek lényege, hogy a külső integráció a belső társadalmi folyamatokkal kapcsolódik össze, és hatással van rájuk; ugyanakkor a belső társadalmi és politikai folyamatok is visszahatnak a külső integráció körülményeire. A külső és belső folyamatok dialektikus összekapcsolása segít feltárni a globális függőségi viszonyok hazai megjelenését, aminek segítségével eddig kevésbé ismert vagy elfogadott magyarázatokat kínálok a legújabb kori hazai történelmi események értelmezéséhez.

Elemzésem elsősorban a függő fejlődés és a globális értékláncok paradigmájának szintetizálására épült, de azokat új szempontokkal is kiegészítem. A világrendszer- és dependenciaelemzések az államot veszik alapegységnek, és a globális egyenlőtlenségeket is elsősorban az államközi rendszer működéséből vezetik le. Ilyen értelemben a klasszikus világrendszer-elmélet kelet–nyugati vagy észak–déli felosztása mentén értelmezik például a háború utáni amerikai monopoltőkés hegemónia, vagy azon belül az európai integráció történetét. A könyvben ezzel szemben nemcsak az államot veszem alapegységnek, hanem az állam maga is vizsgálat alanya lesz: a történeti szociológia szemszögéből vizsgálom meg, ennyiben a könyvben sem az állam, sem az államközi rendszer nem az elemzés kiindulópontja. Helyette a neogramsciánus nemzetközi kapcsolatok iskolájából kölcsönzött transzatlanti (nyugat-európai és amerikai) tőkéscsoportok globális hegemóniája, illetve annak válsága lesz a kiindulópontom (Van Apeldoorn 2002, 2004; Van der Pijl 1998, 2012). Ezen szereplők kölcsönösen meghatározott kapcsolatát a globális fordizmus 1970-es évektől kibontakozó nemzetközi válságának, majd a posztfordista átmenet egyenlőtlen térbeli és időbeli megaregionális integrációs folyamatának tükrében vizsgálom meg.

A fordizmus válságának egyenlőtlen térbeli és időbeli fejlődése a globális centrum és periféria viszonyait is átrendezte. Az 1970-es évek világgazdasági ciklusváltásában egyszerre alakult ki túltermelési és túlzott felhalmozási válság, ami nagymértékű tőkekiáramlást idézett elő a globális periféria és félperiféria irányába. Ezen országok szemszögéből nézve ez a korszak nagyarányú tőkeimportot és új helyi hegemón rezsimek konszolidálódását eredményezte. Hogy történetileg milyen formákban áramlott be a tőke ezekbe a térségekbe, az koronként és térségenként eltért. Magyarország esetében az 1970-es évek stagflációs válságának idején a nemzetközi hitelezés volt az egyik legmeghatározóbb külső finanszírozási forma, ami más félperifériás térségekhez hasonlóan eladósodáshoz, majd adósságválsághoz vezetett az 1980-as években. Az 1990-es évek derekán, a nemzetközi vállalatok posztfordista átalakulásának időszakában a globális piacszerzés és felvásárlások céljából felfutó működőtőke-export találkozott össze a hazai adósságválsággal és az ennek nyomán beinduló privatizációval. A magyar gazdaság szempontjából ugyanilyen fontos tőkeimport-csatornának számítanak a 2004-es európai uniós csatlakozás óta járó transzferkifizetések.

Mindebből nemcsak a hazai tőke- és technológiai függőségek különböző történeti korokra jellemző újraalakulására nézve vonhatóak le tanulságok, hanem az egyenlőtlen fejlődés egy másik fontos aspektusára nézve is. A centrum válsága által előidézett tőkemozgások (tőkeexport a centrumból, tőkeimport a periférián és félperiférián) Magyarországon jellemzően mindig egy átmeneti felívelő korszakot és új felhalmozási rezsim születését idézték elő. Ezek átmeneti jellegére és fejlődésük korlátaira utal, hogy a tőkemozgásokat valójában a világrendszer egészében kialakuló válságok generálták, illetve e globális válságok szétterjedése jelölte ki a félperifériás felívelés korszakhatárait. A magyar történetírás ezeket az átmeneti korokat a polgárosodás „aranykoraként” szokta ünnepelni, és a modernizációs vitákban ezek a korszakok a felzárkózás vagy az arra tett kísérletek sikeres példáiként szerepelnek (Berend és Szuhay 1973; Berend és Ránki 1979, 1984; Szentes 1990, 1991; Bekker 1995; Janos [2000] 2003).{2}

Az én megközelítésemben viszont azt érdemes hangsúlyozni, hogy bár a tőkebeáramlás ezen időszakai a helyi tulajdonosi osztályok politikai helyzetét az államban átmenetileg valóban megszilárdították, a felívelést nem a világrendszertől független belső társadalmi vagy politikai folyamatok idézték elő, hanem magának a világrendszer fejlődésének a ciklusváltásai tették lehetővé. Ennyiben a félperifériás felzárkózás paradigmája maga is a tőkés világrendszer fejlődésének és válságának függvénye, és nem kizárólag a helyi társadalmi szereplők, például nemzeti kormányok törekvéseinek az eredménye; bár a belső társadalmi és politikai dinamikák is közrejátszanak a félperifériás viszonyok kialakulásában.

A feltételezett összefüggés feltárása érdekében szintetizálom a függőségi elméletek, a globális értékláncok, a neogramsciánus államelmélet, valamint a regulációs iskola megállapításait. E holisztikus megközelítéssel precízebben tudom feltárni és bemutatni, ahogyan a világgazdasági folyamatok, ciklusok és válságok a félperifériás fejlődés során belső társadalmi tényezővé válnak. Holisztikus megközelítésre továbbá azért van szükségem, mert így tudom a világgazdasági integráció külső és belső viszonyait együttesen megvizsgálni úgy, hogy nem esem az államcentrikus módszertani nacionalizmus csapdájába. Ezzel a szintetizálással nemcsak egy történeti kérdéskörhöz, hanem egy fontos episztemológiai csomóponthoz is elérkezem a „Mi az állam?” kérdése kapcsán. A könyvben ezért megkerülhetetlen, hogy ezt a kérdést ne csak elméletileg tisztázzam, hanem a történeti szociológia segítségével tegyem a hazai felhalmozási rezsimek működését befolyásoló világgazdasági folyamatokat a konkrét történelmi elemzés tárgyává.

Értelmezésemben egy adott állam sosem önálló szereplője a világrendszernek, hanem közvetítő funkciót lát el a világgazdasági folyamatok és helyi társadalmi viszonyok között. Hatnak rá a világgazdaság egészében zajló strukturális változások, de a helyben megjelenő osztályérdekek is az adott állam működésében fejeződnek ki. Az állam ennek a kettős funkciónak az értelmében relatív függetlenséggel rendelkezik az egyes szereplők partikuláris érdekeitől. Ez azt jelenti, hogy szabályozói funkciója közvetlenül egy partikuláris érdekcsoport által sincs meghatározva, hanem a világgazdasági integráció során megjelenő globális érdekellentétek összessége között lát el közvetítő szerepet (vö. Jessop 1977, 1983, 1990, 2001, 2010; Clarke 1977, 1989, 1990, 1991).

A könyv második felében a magyarországi tulajdonviszonyok átalakulásán keresztül vizsgálom meg az állam közvetítő szerepét a világgazdasági integrációban az 1970-es évektől napjainkig. Az állam ebben az időszakban folyamatosan arra kényszerült, hogy a tulajdon újraszabályozásán keresztül alakítsa át a nagyobb tőkéscsoportok közötti erőviszonyt az ország világgazdasági integrációja során. Mivel az osztálydinamikák kapcsán a tulajdonosi csoportokkal, tehát a tulajdonnal foglalkozom, ezért értelemszerűen az állam közvetítő szerepét is a tulajdonnal kapcsolatos szabályozás felől vizsgálom, bár tisztában vagyok vele, hogy az állam egy szociológiai szempontból sokkal összetettebb képződmény, mint ami csak a tulajdon szabályozására fókuszál. Értelmezésemben az állam közvetítő funkciója leginkább abban ragadható meg, hogy a helyi tulajdonosi osztályok világgazdasági integrációjához nyújt intézményi biztosítékokat, illetve a nemzetközi tőkéscsoportok helyi tulajdonszerzését szabályozza. A félperifériás államok esetében a tulajdonosi érdekviszonyok összeegyeztetése jellemzően a nemzetközi tőke, vagyis a külföldi tőketulajdonosok és a helyi tulajdonosi csoportok érdekellentétei között zajlik.

A félperifériás függő fejlődés egyik jellemzője, hogy a világpiacra termelő ágazatokat – legyenek ezek a történeti korok és egyes földrajzi térségek között a legkülönfélébb ágazatok – általában a komprádor tőke, vagyis a nemzetközi tőkefrakciók uralják. A helyi tőkék az integráció során olyan területekre szorulnak vissza, amelyekre a félperifériás államnak közvetlen szabályozói befolyása van, illetve amelyek a belpiaci infrastruktúrához, szolgáltatásokhoz, közellátáshoz kapcsolódnak. Magyarország világgazdasági integrációja kapcsán a tulajdonosi osztályok közötti funkcionális-gazdasági felosztást a külkereskedelembe közvetlenül bevihető ágazatok (tradables), nem bevihető belföldi monopolszolgáltató ágazatok (non-tradables), valamint a bankszektor összehasonlítása révén mutatom be. Mint látni fogjuk, a 2008-as világgazdasági válság következtében fokozódó tőkekoncentrációt és monopolizációt a nemzeti tőke igyekezett a saját javára fordítani a belföldi szolgáltató ágazatokban, amelynek során az állam segítségével tudta a viszonyát újraalakítani a nemzetközi tőkével. Az állami közbeavatkozással fokozódó monopolizáció leginkább a villamosenergia-ellátás és távközlés területén, valamint a bankszektorban haladt előre a könyv kéziratának lezárásáig, így az ezekben a szektorokban zajló tőkekoncentrációval külön is foglalkozom.

Egy ilyen ágazati felosztásra azért is van szükségem, mert így tudom a félperifériás függő fejlődést a globális folyamatokkal is együtt értelmezni. Ebből többek között az derül ki, hogy az exportra termelő tradables ágazatokban a hazai tőkések egy dilemmával szembesültek a rendszerváltás idején. A dilemma lényege, hogy a világpiachoz és azon keresztül a legmodernebb technológiákhoz való hozzáférés, valamint a tulajdon megtartásának kérdése között egy trade-off (kölcsönösen kizárólagos helyettesíthetőség) alakult ki már a rendszerváltást megelőzően. Magyarország világgazdasági integrációjának különböző korszakai, az integrációt közvetítő állami szabályozás eltérő módozatai leírhatóak ennek a stratégiai dilemmának a váltakozásával. Míg például az államszocialista „hídmodell” tulajdonvákuumára épülő tervgazdaságban a magán- (azon belül is a külföldi) tulajdonszerzés korlátozása, valamint az állami kézben lévő vállalatok védelme sokáig prioritást élvezett (protekcionizmus), ezáltal pedig a világgazdasági integrációt egy technológiai lemaradás jellemezte (Csaba 1984; Bródy 1996; Szentes 1976, 1988), addig a rendszerváltást követően a privatizációval megváltoztak a tulajdonosi osztályok közötti erőviszonyok. A világgazdasági integrációban a nyugati tőkés export felértékelődött, ezáltal pedig a magasabb technológiai színvonalat képviselő transznacionális vállalatok domináns részesedést szereztek a külkereskedelmi ágazatok többségében, sőt még a belföldi szolgáltatásokban is (pl. Radice 1994; Mihályi 2000; Gerőcs 2013; Gagyi 2018; Éber és társai 2019). A privatizációra és működőtőke-beruházásokra épülő neoliberalizációs modell kimerülése egy olyan új felhalmozási rezsim kialakulásához vezetett, amiben a külföldi tőkével való kiegyezést és a hazai tőketulajdonosok védelmét (protekcionizmusát) kapcsolták újra össze. A 2010 utáni nemzeti tőkére alapozott hegemónia konszolidációját ezért egy periferikus neomerkantilista modellnek tekintem, mivel a külföldi tőkével történő kiegyezése során elsősorban a német járműipari értékláncokba történő betagozódás körülményeit alakította ki, ami az exportra termelő tradables ágazatokra épített. Ennek a strukturális függőségei között igyekszik a rezsim feltőkésíteni a saját politikai bázisaként is szolgáló nemzeti tőkét, ami egyfelől a belföldi szolgáltató (non-tradables) ágazatokra szorítkozik, másfelől a kiegyezést nagyobbrészt a munkavállalók kárára alakítja ki, ami összességében a félperifériás dilemma új megjelenéséhez vezet. Ennyiben a tőkés kiegyezés és az ennek alapjául szolgáló modellváltás nem a függőségi viszonyok megszűnését, hanem azok újraalakítását eredményezi. Egy ilyen modellváltást egyébként sem pusztán gazdaságpolitikai felismerések idéznek elő, hanem a tőkéscsoportok közötti erőviszonyok a világgazdasági ciklusváltások kényszerei között alakulnak át, aminek ellentétei között kell a félperifériás államnak is közvetítenie.

A kötetben a világgazdasági ciklusváltás történelmi körülményeivel kezdem az elemzést: ebben az amerikai monopoltőkés fordista hegemónia nemzetközivé válása, majd válsága játszotta a fő szerepet, és indukált változást a kapitalista világrendszer egészében. Mint látni fogjuk, ez nem hagyta érintetlenül az államszocialista modernizációs kísérletet sem. A világrendszer átalakulásával zajlott együtt a kelet-európai országok reintegrációja a tőkés piacgazdaságba, ami az 1989-es politikai rendszerváltáshoz vezetett. Hogy megértsük az államszocialista rezsimek átalakulását, a rendszerváltással kialakuló új neoliberális felhalmozási rezsimek működését, majd válságát, először az amerikai fordizmus kialakulásának, nemzetköziesedésének, majd válságának mozgatórugóit kell megvizsgálnunk. A történet tehát az amerikai fordizmus expanziójával és az annak nyomán felépülő új monopoltőkés hegemóniával kezdődik a 20. század elején, aminek sajátosságaira elsőként Antonio Gramsci ([1929] 1971; 2000) olasz filozófus figyelt fel. A könyv második felében Magyarország függő fejlődését vizsgálom meg e nagy ívű nemzetközi átalakulás tükrében, amiben a fókusz a 2010 utáni nemzeti tőkére alapozott helyi hegemón rezsimre tevődik át.

*

A könyv létrejöttéhez nyújtott nélkülözhetetlen támogatásért köszönet illeti a Helyzet Műhely teljes tagságát, különösen Pinkasz Andrást, Gagyi Ágnest, Éber Márk Áront, Meszmann T. Tibort, Jelinek Csabát, Szabó Lindát, Czirfusz Mártont, Vigvári Andrást, Csányi Gergelyt és Barna Emíliát. Külön köszönöm Gedeon Péter támogatását, aki konzulensként segítette a disszertációm megírását, amelyből ez a könyv is született. A kutatómunkám előrehaladását nagyban támogatták a KRTK Világgazdasági Intézet munkatársai, különösen Szanyi Miklós, Deák András, Ricz Judit, Szalavetz Andrea, Sass Magdolna, Éltető Andrea és Artner Annamária. Fontos iránymutatásokat kaptam a Budapesti Corvinus Egyetem volt és jelenlegi oktatóitól, Szentes Tamástól, Benczes Istvántól, Szent-Iványi Balázstól, illetve Medve-Bálint Gergőtől. Külön köszönöm Voszka Évának, Mihályi Péternek, Piroska Dórának és Scheiring Gábornak az egyes fejezetekre tett értékes megjegyzéseit, valamint Klopfer Juditnak a kézirat szerkesztését. A könyv megírásához vezető úton nagyban befolyásoltak azok az inspiráló beszélgetések, amelyeket az Eszmélet folyóirat és a Polányi Károly Globális Társadalmi Tanulmányok Kutatóközpont tagjaival folytattam az évek során, különösen Melegh Attilával, Böröcz Józseffel, Szalai Erzsébettel, Krausz Tamással és Lugosi Győzővel. Köszönet illeti kollégáimat és barátaimat a Binghamtoni Egyetem, illetve az Indianai Egyetem bloomingtoni szociológia tanszékén, a Rézler Gyula Alapítványt a támogatásáért, valamint a Társadalomelméleti Kollégium, a Fordulat és a LeftEast folyóiratok közösségét, különösen Mary Taylort; és nem utolsó sorban a családomat.

A FORDISTA FELHALMOZÁSI REZSIM EREDETE

A fordizmusra jellemző monopoltőkés felhalmozási rezsim alapjai a 20. század fordulóján alakultak ki az Egyesült Államokban a „hosszú 19. századi” brit hegemónia válságának következtében (Hobsbawm 1998). A korszak vezető brit pénzügyi tőkéseinek közvetítésével szervezték újra a globális termelés és elosztás rendszereit, miközben az imperialista nagyhatalmak gyarmati küzdelmeiből két világháború robbant ki (Polányi [1944] 2004). Ez a nagy átalakulás katalizálta a fordista fejlődési modell elterjedését először az Egyesült Államokban, majd a világháborúk elmúltával globálisan is. A fordizmus fogalmát a felemelkedőben lévő amerikai nagyhatalom társadalmi viszonyainak leírására először Antonio Gramsci ([1929] 1971, 2000){3} vezette be, majd az 1970-es évekre válságba került rezsim elemzésére a francia regulációs iskola fedezte fel azt újra (Aglietta [1979] 2000, 2013; Lipietz 1982, 1987, 1997; Boyer és Freyssenet 2002). Értelmezésük szerint a fordizmus egy konkrét történelmi korszakot jellemző felhalmozási rezsim. Kialakulása a korábbi brit eredetű liberális felhalmozási rezsim kimerüléséhez kötődik. A fordista alapon szervezett új felhalmozási rezsim kiformálódása és globális elterjedése az 1930-as évek gazdasági válságával indult meg, és az 1970-es évek válságáig élte aranykorát, amit ezért egy közel fél évszázados történeti ciklusnak tekinthetünk.{4} Történetünk tehát ennek a globális hegemóniának a kialakulásával, nemzetköziesedésével, majd válságával kezdődik. Célunk, hogy megvilágítsuk a világrendszer átalakulásának 20. századi mozgatórugóit.

A fordizmus közvetlen előzménye a Frederick Winslow Taylor által a Pennsylvania állambeli Bethlehem Acélgyárban bevezetett, és a vállalatirányítást forradalmasító ún. „tudományos menedzsment” (scientific management) volt (Taylor 1911), amelynek keretében szervezeti szinten szétválasztották a vállalatot irányító hivatásos menedzsereket a vállalat tulajdonosaitól. Ez a szétválasztás több szempontból is forradalmasította a vállalatok fejlődését.{5} A szétválasztás jogi alapját a rendelkezési (irányítási) jog és a tulajdonosi jogok szétválasztása biztosította, ez ugyanis elősegítette a vállalatvezetés professzionalizálódását. Henry Ford a taylorista vállalatirányításra alapozta technikai újításait: a futószalagon történő tömegtermeléssel és a munkafolyamatok standardizációjával igyekezett növelni a termelésen belüli költséghatékonyságot.{6} A futószalag-termelés adta a tömegtermelés alapját, ami nemcsak a költséghatékonyságot, hanem a méretgazdaságosságot is jelentősen megnövelte (Page és Walker 1991). Ford gépjárműveinek (T-modell) fajlagos költségeit sikerült olyan alacsony szintre lenyomni, hogy az autók piaci ára jelentősen esett, aminek köszönhetően sokkal szélesebb vásárlói kör engedhette meg magának a saját gépjárművet. A standardizáció és a méretgazdaságosság növelése így egyszerre fektette le a tömegtermelés és a tömegfogyasztás alapjait.

A „fordizmus” terminus a társadalomtudományokban azonban nemcsak a fenti ipari innovációkat, hanem egy sokkal szélesebb történeti korszakot jelöl, amiben az államnak kiemelt szerepe lett a felhalmozási rezsim szabályozásának kialakítása terén. Mint látni fogjuk, az állam maga is a fordista fejlődés egyik legfontosabb gazdasági motorjává vált, először a világháborúk, majd a hidegháború idejének hadikereslet-ösztönző gazdaságpolitikája révén.

A fordista felhalmozási rezsim alapjául szolgáló állami szabályozás a tömegtermelés és tömegfogyasztás egymást kiegészítő kapcsolatának intézményesülésére épült. A tömegtermeléshez a méretgazdaságosság bővítését biztosító új technológiák – elsősorban a futószalag-termelés és az általa biztosított növekvő standardizáció – járultak hozzá. A termelékenység ennek következtében olyan mértékben megugrott, hogy nemcsak kiemelkedően magas profitabilitást eredményezett, hanem a munkabérek fokozatos növekedését is lehetővé tette.{7} Az így megtermelt jövedelemtöbblet a tömegfogyasztás alapjává tudott válni, és ezzel belső piacot teremtett a vállalatoknak. Amíg a termelés méretgazdaságossága nőtt, és a termelékenység javult, addig a bérnövekedés sem veszélyeztette a profitabilitást, sőt, éppen a fogyasztás bővülésének köszönhetően a kereslet növekedésével még hozzá is járult. A felhalmozás zavartalan működését az államilag szabályozott ár- és bérrendszer stabilitásával tudták fenntartani. A kollektív bérrendezés az 1933-as National Recovery Actben intézményesült először. A kollektív bérmegállapodásokban a béreket a termelékenység változásához kötötték, ami annyiban is újdonságot jelentett, hogy a kollektív bérpolitika kikerült a vállalatok közvetlen ellenőrzése alól, és állami koordináció alá került. A stabilitást az állam felügyeletével fenntartott érdekképviseleti rendszerek – egyik oldalon a monopolvállalatok képviselői, másik oldalon a bérmunkásokat tömörítő szakszervezeti konföderációk – biztosították, bár a szakszervezeti mozgalom kiszélesedése az 1930-as éveket követően még két évtizedig eltartott.

A fordista vállalatok centralizált, hierarchikus struktúrában működtek. A termelési folyamat szinte teljes vertikumát egyazon központból felügyelte a taylorista alapon szervezett menedzsment. Az óriásvállalatok mérete költséges belépési korlátokat eredményezett. A folyamatos felvásárlások következtében pedig hamar oligopolisztikus piacok alakultak ki, ami megkönnyítette az állam által koordinált árszabályozást (aminek az egyik szélsőséges esete a tervutasításos rendszerekben alakult ki). A futószalag-termelés vertikálisan integrált rendszerében az egyes munkafázisok rendkívül specializálttá váltak. Braverman (1974) már a fordizmus hajnalán kiemelte, hogy a specializáció következtében a szakmunkások korábbi komplex és autonóm szaktudása leértékelődött, dominánssá vált a monoton munkakultúra. A tömegtermeléshez szabott standardizált munkaformát könnyebben lehetett integrálni a hierarchikus kollektív érdekképviseleti rendszerbe. Így a tőke szervezetei mellett a munkások érdekképviselete is centralizált struktúrákba tömörült, ami az 1950-es évekre felduzzasztotta a két legnagyobb amerikai szakszervezeti konföderáció, az American Federation of Labour (AFL) és a Congress of Industrial Organizations (CIO) taglétszámát (ld. Silver 2003).{8}

Az amerikai fordista felhalmozási rezsimet jellemző technológiák és munkaszervezési gyakorlatok egy új típusú monopoltőkés hegemónia kialakulását alapozták meg; ennek létrejöttében az állam szerepe döntő fontossággal bírt az 1930-as évek nagy gazdasági válsága után. Ennek az új hegemóniának az alapját a központi szabályozással fenntartott relatív magas profitabilitás és a kiszélesített vásárlóerő együtt fektették le (Mandel 1969, 1975, 1980; Harvey 1989, 2003; Shaikh 1992; Arrighi és Harvey 2009; Arrighi 2010).

A fordista felhalmozási rezsim kialakulása, nemzetköziesedése és válsága

Az új típusú monopoltőkés felhalmozási rezsim az Egyesült Államokban alakult ki, de egyfelől elég gyorsan a nemzetközi rendszernek is a részévé vált, másfelől a fordizmusnak többféle helyi intézményi hagyománya létezett az ipari államokban. Emiatt egyszerre beszélhetünk globális fordizmusról a világháború utáni időszakban, és a különböző fejlettségű államokban kialakult helyi variánsokról már a háborút megelőzően is. Az amerikai monopoltőkés rezsim nemzetköziesedése az ottani fordista felhalmozási rezsim ellentmondásaiból, majd későbbi válságából nőtt ki. Hogy megértsük a világrendszer egészére kiterjedő válság eredetét, először ennek az amerikai monopoltőkés felhalmozási rezsimnek az ellentmondásait kell megvizsgálni.

Az amerikai fordizmusra jellemző bővülő méretgazdaságosságot biztosító termelési és elosztási rendszerek kifejlődését több tényező – így az ország 19. századi területi expanziója, a nagyarányú bevándorlás, valamint a növekvő tengerentúli működőtőke-befektetések – együttesen tették lehetővé (O’Connor 1973; McCormick 1989; Page és Walker 1991; Silver és Arrighi [2003] 2008; McNally 2011; Panitch és Gindin 2012; Moore 2015). Tovább gyorsította a méretgazdaságosság bővülését a taylorista vállalatirányítás központosítása, valamint a manufakturális termelési rendszerek gyártóüzemekbe történő vertikális integrációja. A brit ipar az amerikaihoz képest sokkal decentralizáltabb vállalati struktúrában működött, és bár az 1873 és 1891 közötti világgazdasági válság idején óriási mennyiségű lekötetlen brit pénzügyi tőke halmozódott fel (a válság leginkább a brit ipart sújtotta), ezek – profitábilis befektetési lehetőségek híján – nem Angliában, hanem a tengerentúlon kerestek új lehetőségeket (Baran és Sweezy 1966; Arrighi és Moore 2001). A centralizált ipari struktúrák és új tulajdonosi formák kialakításában tehát az európai pénzügyi tőke vezető szerepet játszott a 19. század végén.{9}

A szervezeti keretet a századforduló idejére felgyorsuló összeolvadások és felvásárlások révén létrejövő óriásvállalati struktúrák biztosították. Ekkorra egyre több iparág – elsősorban az olajipar és a közlekedés területén – vált oligopolisztikussá{10} az Egyesült Államokban (Amin 1977, 2015; Davis 1982; Cox 1987; Freyssenet és Lung 1996; Ortiz 2014). A pénzügyi tőke felügyeletével létrejövő óriásvállalatok a korábban fragmentált termelési folyamatokat lényegében egy központosított, hierarchikus termelési és szervezeti vertikumba integrálták. Ez a monopolizált és központosított struktúra tovább dinamizálta a méretgazdaságosság növekedését, és megágyazott az integrált és egyben standardizált fordista üzemek létrejöttének. Az oligopolisztikus piacok kialakulásának megfékezéséhez – részben a kisebb vállalatok nyomására – az állam eleinte trösztellenes törvénykezéssel próbálta korlátozni a túlzott tőkekoncentrációt, ilyen volt például az 1890-es Sherman-törvény (ld. Rodrik 2004; Stiglitz 2008). A monopóliumellenes állami szabályozástól való függetlenedés ösztönzőleg hatott az óriásvállalatokra a külső piacok és termelési helyszínek felkutatásában. Bár ezzel a nemzetköziesedés egy korai szakasza kezdődött el az amerikai hátterű transznacionális vállalatok külföldi megjelenésével, a világpiaci terjeszkedés még komoly geopolitikai akadályokba ütközött (McCormick 1989). A 20. század elejére kialakuló, Kondratyev által is megfigyelt túltermelési válság,{11} valamint az ennek következtében elnyúló gyarmati küzdelmek még gátolták az amerikai óriásvállalatok expanzióját: a világháborúk kitörése, a két világháború közötti világgazdasági válság, vagy akár a zárt gyarmatbirodalmak mind korlátozó tényezők maradtak egészen 1945-ig.{12}

A fordista termelési rendszerek a világháború előtt eleinte főként nemzetállami szabályozási keretek között fejlődtek ki. Amíg a termelékenység a belső piacon tudott javulni, és ennek köszönhetően a nemzetgazdasági bérek is dinamikusan emelkedtek, addig a belföldi vásárlóerő bővülése elegendő alapot biztosított a profitabilitás fenntartásához. Ebben a környezetben a külkereskedelem szerepe sokáig másodlagos maradt az Egyesült Államokban (szemben például a külkereskedelemtől és külföldi tőkebefektetésektől függő brit modellel). A méretgazdaságosság növeléséhez ugyanakkor folyamatosan és dinamikusan növekvő keresletet kellett biztosítani. A fordista felhalmozási rezsim egyik inherens ellentmondása, hogy a munkavállalók javuló bérkörülményei ezt csak részben tudták kielégíteni, a gyorsabb ütemű bérkiáramlásnak ugyanis gátat szabott, hogy az óriásvállalatok ezt csak a profitabilitás kárára, az árak és bérek visszafogásával tudták volna tartósan elérni. Mint Baran és Sweezy (1966: 218–220.) kimutatták, az amerikai fordizmusra jellemző monopoltőkés rendszer nagyon korán, már az 1920-as évekre a túlzott felhalmozás válságtüneteit produkálta.{13} A szerzőpáros szerint ekkor még azért nem alakult ki egy olyan mély depresszió, mint később, az 1930-as években, mert számos új infrastrukturális beruházás volt képes felszívni a monopoltőkés rendszerben felgyülemlett tőkefelesleget (amelyet a szerzők „többletnek” [surplus] neveztek [i. m.: 52.]). Ilyen volt például a vasútépítés, az urbanizáció és a gépjárművek elterjedéséhez kapcsolódó infrastrukturális beruházás. Ezek a beruházások ugyanakkor csak részben voltak képesek felszívni a tőkefelesleget. A tőkelekötésben a második világháború kitörése és a katonai kiadások megugrása jelentett döntő fordulatot: ezek révén egyre inkább csak állami újraelosztással lehetett felszívni a rendszerben felgyülemlett többletet (Baran és Sweezy 1966: 218–238.; Higgs 2009).

Az állam szerepe a fordizmusban

A fordista ipari rendszerek belső ellentmondásai miatt 1929-re akut túltermelési válság alakult ki az ipari államokban, ideértve az iparosító Szovjetuniót is (Krausz 1996; Krausz és Szigeti 2007; Kagarlitsky 2008: 283–304.). A válság terjedésével a piaci kereslet fenntartása további állami ösztönzők nélkül egyre nehezebben volt biztosítható. Az államnak a felhalmozási rezsim egyensúlyában betöltött allokációs szerepével kapcsolatban a világgazdasági válság hozta el a paradigmaváltást, egyben a fordista felhalmozási rezsimek konszolidációját. Egyértelművé vált, hogy a standardizáció által dinamizált termelékenység javulása rendszerszinten nem biztosítja a termelés további növekedéséhez szükséges effektív keresletet. A világkereskedelem említett korlátai miatt az állami keresletösztönző beruházások váltak szinte az egyedüli, de legalábbis legfontosabb gazdaságpolitikai eszközzé, amivel a lemaradó belföldi keresletet – legalábbis rövid távon, mint azt Keynes hangsúlyozta – pótolni lehetett (Roberts 2016: 49–50.).

Bár az Egyesült Államokban a többi ipari vagy gyarmattartó államhoz képest mindig is alacsonyabb volt a szövetségi költségvetés nemzetgazdaságon belüli újraelosztásának aránya, az 1933-as New Deal{14} mégis mérföldkőnek tekinthető a monopoltőkés fordista felhalmozási rezsim konszolidációjában (Panitch és Gindin 2012: 53–59.). Az állam nem csupán a válság menedzselésében avatkozott közbe, hanem mesterséges keresletösztönző intenzív beruházáspolitikája révén a vállalatok méretgazdaságosságának és profitabilitásának fenntartásához is hozzájárult. Bár magát az intervenciót a válság kényszerítette ki, de az állam forrásallokációval kapcsolatos funkciója a válság elmúltával sem szűnt meg, sőt a felhalmozási rezsim integráns részévé vált. A monopoltőkés fordista felhalmozási rezsim konszolidációja szempontjából a New Deal nem pusztán egy keresletösztönző intézkedéscsomag volt a felesleges munka- és tőkekapacitások lekötésére, hanem egy olyan állami intervenció, amelynek köszönhetően fennmaradhatott a vállalatok növekvő méretgazdaságossága, javuló termelékenysége és profitabilitása, akár a vállalatok bérkorlátozó alkalmazkodásával egy időben.

A fordista felhalmozási rezsim alapjellemzőit – beleértve az állam keresletösztönző gazdaságpolitikáját – a válságból való kilábalás útjaként több állam is magáévá tette, és saját szabályozási módjának helyi intézményi gyakorlatába ültette át. Idesorolhatók a szovjet típusú iparosítás és kolhozosítás, a latin-amerikai importhelyettesítő iparosítást végző diktatúrák, valamint a német nemzetiszocialista párt infrastrukturális és intenzív hadiipari beruházásai (Mandel 1951, 1985; McCormick 1989). Ezek az országok mindegyik esetben olyan anticiklikus gazdaságélénkítő iparpolitikát indítottak be, ami a méretgazdaságosság növelését és a termelékenység javítását centralizált és hierarchikusan integrált konglomerátumokba szervezte, amihez a helyi munkásosztály érdekvédelmi szervezeteit is – legtöbb esetben erőszakkal – kellett adaptálni.{15} Hogy milyen típusú fordizmus intézményesült a különböző államok szabályozásában, az nagyban függött elsősorban a helyi elitek osztálykoalíciójától, ugyanakkor az általános jelenség volt, hogy valamennyi rezsim protekcionista és intervencionista gazdaságpolitikát követett a két világháború közötti időszakban (ld. Polányi 1944; Johnson 1982; Wade 2003; Rodrik 2004).

A hadi keynesianizmus

A fordista szabályozási módok a második világháborús fegyverkezésre és készletgazdálkodásra adaptálták a hadigazdaságot, ami a korábbinál is erősebb, központosított keresletélénkítést követelt meg. Roberts (2016) kimutatása szerint mindez rendkívüli mértékben javította a fordista termelési és elosztási rendszerek hatékonyságát: számos területen, például a gépjárműgyártásban, különösen a repülőgépek esetében, vagy a nukleáris iparban a majdhogynem korlátlan állami megrendelések felgyorsították a technológiai újításokat (Roberts 2016: 52–58.). Roberts szerint a háború nélkül nem sikerült volna helyreállítani a vezető kapitalista gazdaságok termelékenységét, sőt, idézi Keynes pesszimista kijelentését: „[ú]gy tűnik, politikailag lehetetlen lett volna bármelyik kapitalista demokráciának olyan széles területen növelni a kiadásait, mint amit én javasoltam válságkezelésre – kivéve a háborús készülődésben” (i. m.: 58.). Roberts számításai rávilágítanak az állami kiadások hirtelen megugrására, illetve az ennek alapjául szolgáló bevételi reformra. Mint írja, az Egyesült Államokban 1940-ben terjesztették ki a személyi jövedelem megadóztatását az összes aktív foglalkoztatottra, aminek következtében az adóbázis az 1939-es 4 millió főről 1945-re 43 millió adófizetőre duzzadt. Eközben az állami újraelosztás mértéke a GDP 8%-áról 20%-ra, vagyis 8,7 milliárd dollárról 83 milliárd dollárra ugrott (i. m.: 57.).{16} Mint Roberts hangsúlyozza, 1943-ig a magánberuházások nem növekedtek az USA-ban, az állami beruházások viszont jelentősen megugrottak. Ebből azt a következtetést vonja le, hogy az állam valójában nem ösztönözte a monopoltőkés magánberuházásokat, hanem helyettesítette azokat, de részben ki is szorította a potenciális magánberuházásokat (1. ábra).

1. ábra. Az amerikai magán- és állami beruházások aránya, 1929–1943 (a GDP százalékában)
Forrás: Roberts (2016: 56.) számítása az US BEA adatai alapján

A fordista felhalmozási rezsim fenntartásában az állami gazdaságélénkítés szerepe a háború után is kulcsfontosságú maradt. Az Egyesült Államokban a hidegháború és a koreai háború a beruházásigényes hadiipar kiadásait rekordszintre emelte. A hidegháború tartóssága miatt ez a hadigazdaságra épülő állami-katonai beruházáspolitika, az ún. „hadi keynesianizmus” beépült a monopoltőkés fordista felhalmozási rezsim amerikai változatának konszolidációjába, ami a hidegháború idején kihatott a szovjet típusú iparosítás motivációira is (Cliff 1974; Stone 1996; Kagarlitsky 2008; Sanchez-Sibony 2014a, 2014b; Higgs 2009).

Tévedés lenne ugyanakkor azt gondolni, hogy az Egyesült Államokban megszilárduló fordista felhalmozási rezsim pusztán katonai-ipari komplexumra (Mills 1956) épült volna. Az állam – mint összetett osztályérdekeket kifejező politikai intézményrendszer – funkciója a világháború utáni társadalmi átalakulásban kiszélesedett. A keresletösztönző beruházáspolitika Európában először a háború utáni újjáépítéshez kapcsolódott (Haas 1961; Cocks 1980; Moravcsik 1998; Van Apeldoorn 2002). Az Egyesült Államokban viszont a „hadi keynesianizmus” mellett főleg a szuburbanizációhoz kapcsolódó infrastruktúra-fejlesztések katalizálták a társadalmi átalakulást (Rothstein 2017). Az 1950-es és 1960-as években az amerikai lakosság közel kétharmada az ország területének különböző pontján létrehozott elővárosi kolóniákba költözött, amelyeket sűrű autópálya-hálózatokkal kötöttek össze.{17}

A szuburbanizációt különböző – területfejlesztési és osztályalapú – közpolitikákon keresztül az állami intézmények irányították, például lakásépítési támogatásokon, autópályák és egyéb infrastruktúrák (távközlés, közüzemek vagy más közszolgáltatások) kiépítésén keresztül (Harvey 1985; Pósfai 2018; Pósfai és társai 2018). A lakásépítési kedvezményeket nemcsak az elővárosokra, hanem a nagyobb ipari városok munkásnegyedeire is kiterjesztették, így az amerikai nagyvárosok sem maradtak ki a beruházásokból. Az amerikai monopoltőkés fordista felhalmozási rezsim egyik sajátossága, hogy az állam közvetlenül csak kevés infrastrukturális beruházásban, például autópálya-építésekben vagy a távközlési rendszer kiépítésében vett részt. A szuburbanizációhoz kapcsolódó legtöbb építési beruházást és a fogyasztáshoz kapcsolódó beruházásokat – például gépjárművásárlásokat – piaci szereplőkre bízta, még ha a fiskális politika eszközeivel (adókedvezmények, közvetlen szubvenciók, hitelezés) továbbra is jelen maradt a szabályozásban (O’Connor 1973: 162–169.). Nyugat-Európában más intézményi hagyomány uralkodott, itt a legtöbb országban az állam közvetlenebb szerepet vállalt a lakásépítésben vagy a közszolgáltatások kiépítésében; igaz, ez nem a szuburbanizációhoz, hanem a háború utáni újjáépítéshez kapcsolódott (Wallace 1999; Weissenbacher 2018).

A fordizmus tőkéscsoportjai

Az állami szerepvállalás növekedése, azaz az erőforrások elosztásának nagymértékű központosítása lehetővé tette a különböző érdekcsoportok közötti erőviszonyok átrendezését (ld. Clarke 1991). Amerikában olyan helyi tőkéscsoportok váltak az állampolitikák kedvezményezettjeivé, akik maguktól nehezen lettek volna képesek transznacionális vállalati konglomerátumokba tömörülni. A háború utáni felhalmozási rezsim konszolidációja egy területét, méretét és tevékenységét tekintve erősen fragmentált tőkefrakciók közötti kiegyezéssel történt meg, amiben az állam közvetítő szerepe volt a fontos (O’Connor 1973: 169.). Ezek a kevésbé transznacionalizálódott, lokálisan beágyazott „kisebb” tőkések jellemzően a helyi szolgáltató ágazatokhoz, mint például az ingatlanpiachoz és építőiparhoz – esetleg a távközléshez, kiskereskedelemhez, bankszektorhoz vagy a közművekhez – kapcsolódtak, röviden a belföldi szolgáltató non-tradables ágazatokhoz.{18} Nem váltak a világpiacon aktív transznacionális vállalatok részeivé, sem beszállítóivá (Emmanuel 1972; Soskice 1990; Smith és társai 2002; Feenstra és Taylor 2014). Az amerikai vállalati struktúrára tehát nem kizárólag a monopoltőkés koncentráció volt a jellemző, hanem az óriásvállalatokkal szimbiózisban számos helyi közép- és kisvállalat is létezett. Az óriásvállalatok jellemzően az exportáló tradables ágazatokból, míg a kisebb helyi szolgáltató cégek a non-tradables ágazatokból kerültek ki.

A háború utáni amerikai konszolidáció egyik fontos politikai vetülete a különböző tőkefrakciók közötti erőegyensúly kialakítása, egyfajta „monopoltőkés társadalmi kompromisszum” megszervezése volt (Panitch és Gindin 2012: 183–195.). Az államnak ebben egy relatíve független szerep jutott, tehát nem egy konkrét és partikuláris érdek szerint alakította a beruházáspolitikáját, hanem az amerikai osztályviszonyok összességét magában foglaló módon hozta létre a monopoltőkés fordista felhalmozási rezsim hegemóniáját. A két legfontosabb tőkefrakció, amelyek viszonya ebben a fordista alapon kiterjesztett és nemzetközi szinten konszolidált felhalmozási rezsimben kifejlődött, az egyfelől az oligopolisztikus piacokon működő óriás transznacionális vállalatokba tömörülő ipari tőke (azon belül is a jelentős szereppel bíró hadiipar), illetve a pénzügyi tőke (például a Wall Street-i bankok). De ennek a kompromisszumnak voltak részesei azok a kisebb amerikai helyi tőkések is, akik a non-tradables ágazatokban (infrastruktúrában, építőiparban, kiskereskedelemben vagy különböző szolgáltatások terén) maradtak aktívak.

Panitch és Gindin (2012) részletesen tárgyalják, hogy a különböző amerikai tőkefrakciók, elsősorban a nagyipari tőkések és a pénzügyi tőke hogyan befolyásolták az amerikai államigazgatás egyes szerveit, például a pénzügyminisztériumot, a jegybank szerepét betöltő Federal Reserve-t (Fed), vagy éppen a világháború idején a külügyminisztériumot. Mindez az amerikai monopoltőkés fordizmus későbbi fejlődése, majd átalakulása szempontjából vált fontossá, hiszen ezeknek a csoportoknak az eltérő viszonyai, a közöttük kialakult intézményesült munkamegosztás nagymértékben meghatározta egyfelől, hogy a későbbi telítődési válság milyen formában jelentkezett a rezsim belső ellentmondásaiból, illetve hogy arra milyen intézményesült alkalmazkodási megoldást tudtak az egyes szereplők, például az ipari vállalatok, a bankok és az állam vagy éppen a szakszervezetek kialakítani.

A globális fordizmus és az amerikai hegemónia kiépülése

A fordista felhalmozási rezsim nemzetközi szabályozásának háborút követő intézményesülése összefüggött az amerikai monopoltőkés hegemónia kiépülésével (Silver és Slater 1999; Silver és Arrighi [2003] 2008; Desai 2013). Mint már említettem, a fordizmus változó, helyi viszonyokra adaptálódott formái már a második világháborút megelőzően számos országban megjelentek, és e viszonyok változatosságában a háború sem hozott változást (vö. Yamamura és Streeck 2003). Ugyanakkor a „globális fordizmus” (Lipietz 1987) kiépülésében a nemzetközi szervezeteknek és az általuk fenntartott intézményi mechanizmusoknak kiemelt szerep jutott. A háború után az Egyesült Államok termelte meg a világ bruttó nemzeti jövedelmének közel felét, emellett a globális ipari kibocsátás 40%-át adta (Panitch és Gindin 2012: 67–72.). Erre támaszkodva aktív szerepet töltött be az új nemzetközi rendszer megformálásában, és az általa gazdaságilag, pénzügyileg és katonailag egyaránt felügyelt geopolitikai környezet újraszervezésében.

A háborút követő multilaterális pénzügyi és kereskedelmi rendszer alapjait az 1944 nyarán aláírt Bretton Woods-i Egyezményben alakították ki. Ekkor döntöttek a háborús újjáépítések és gazdasági fejlesztések finanszírozásáért felelős Világbank, valamint a nemzetközi pénzügyi rendszer likviditását biztosítani hivatott Nemzetközi Valutaalap (IMF) megalapításáról.{19} A Bretton Woods-i rendszer architektúrája kapcsán állapította meg Mundell (1961) híres „trilemmáját” (vagy más szóval „a lehetetlen szentháromságot”), ami nagyban magyarázza a háború utáni nemzetközi pénzügyi rendszer szabályozásának alapelvét, illetve az abban működő intézmények funkcióját. A Mundell-féle trilemma szerint a tőke szabad áramlása, rögzített árfolyamok és önálló monetáris politika közül mindig csak kettő feltétel tud érvényesülni, a harmadik nem. Mindez a Bretton Woods-i rendszer esetében kötött árfolyamrezsimet jelentett, amiben közvetve az aranyhoz rögzítették a dollárt mint kulcsvalutát. Ennek előzménye a brit hegemónia idején működtetett aranystandardig nyúlt vissza (aminek működése szintén a Mundell-féle trilemma alapján érthető meg). Emellett a monetáris politika önállósága volt a szabályozó számára a prioritás, ami miatt így a nemzetközi tőkemozgások erősen korlátozottak maradtak. A Bretton Woods-i árfolyamrezsim központi szereppel bírt, mivel a nemzetközi kereskedelmi és pénzügyi integráció alapjául szolgáló árstabilitáshoz az árfolyamok stabilitását kellett elsősorban előmozdítani (ld. pl. Andor 1990; Gerőcs 2016b).{20}

A Bretton Woods-i rendszer árstabilitásában tehát kulcsszerep hárult az amerikai fizetőeszközre: a részt vevő országok devizáinak árfolyamát a dollárhoz kötötték, a dollárt pedig rögzített árfolyamon elvileg korlátlanul lehetett aranyra beváltani. Így sokáig a dollár maradt az egyedüli konvertibilis deviza a nemzetközi pénzügyi rendszerben, ezért minden országnak elegendő volt a nemzetközi tartalékait dollárban tartani (ez volt az úgynevezett aranydeviza-rendszer).{21} Az amerikai valuta már a világháború idejére de facto átvette az angol font korábbi kulcsvalutaszerepét, mindez viszont a dollár mint legfőbb tartalékdeviza meghatározásával nemzetközileg is intézményesült. A dollár nemzetköziesedését segítette, hogy már a háború alatt is az Egyesült Államok hitelezte a szövetségeseket – részben a Szovjetuniót is –, valamint az, hogy 1958-ig a dollár maradt az egyedüli konvertibilis deviza a nemzetközi devizapiacon (Ausch 1972; Lányi 1990; Gerőcs és Pinkasz 2017). Ez eleinte dollárhiányt eredményezett a nemzetközi pénzügyi rendszerben, ami miatt sokáig fenn kellett tartani a tőkemozgások előtti korlátozásokat.

A befektetési korlátozások fenntartásával szemben viszont a kereskedelmi korlátok lebontását javasolta a Bretton Woods-i konferencia (Panitch és Gindin 2012: 72–96.).{22} Ennek érdekében javasolták a konferencia résztvevői a Nemzetközi Kereskedelmi Szervezet (ITO) létrehozását. A szervezet túl erőteljesen lépett volna fel többek között az Egyesült Államok piacvédelmi szabályozásával szemben, így végül az amerikai kormány kihátrált belőle. Helyette a kevésbé ambiciózus Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezményt (General Agreement on Tariffs and Trade, GATT) hozták létre a nemzetközi kereskedelem szabályozására.{23}

A fenti három intézmény (Világbank, IMF, GATT) a nemzetközi pénzügyi és kereskedelmi élet multilaterális szabályozóivá váltak. A Bretton Woodsban kialakított új rendszer lehetővé tette, hogy az USA, gazdasági erejét felhasználva, előmozdítsa nagyvállalatainak transznacionalizálódását, közvetlenül exportálva ezzel az amerikai monopoltőkés fordista modell működését. A multilaterális szervezetekben betöltött domináns szerepe miatt emellett képes volt hátráltatni az őt gazdaságilag kedvezőtlenül érintő intézkedéseket.

Mindeközben az Egyesült Államok a nemzetközi újjáépítésben betöltött szerepe révén aktívan alakított ki egy új geopolitikai környezetet. A Marshall-terven keresztül például Európa újjáépítését hitelezte (Panitch és Gindin 2012; Gerőcs és Pinkasz 2017). A Marshall-terv olcsó, dollárban denominált áruhiteleket kínált az európai országoknak. Az európai újjáépítésért, azaz a Marshall-terven keresztül kiáramló hitelek megfelelő felhasználásáért 1948-tól az Európai Gazdasági Együttműködési Szervezet (Organisation for European Economic Cooperation, OEEC) felelt.{24} A finanszírozás egyszerre biztosított piacot az amerikai áruknak, valamint hitelekhez kötött politikai feltételeken keresztül alakította ki az amerikai szövetségi rendszer működését.

A Marshall-segély felhasználásának politikai kritériumai közé tartozott, hogy a felhasználó országoknak együtt kellett működniük az Egyesült Államok kormányával, ami egy következő világháború kitörését volt hivatott megakadályozni; valójában viszont a hidegháborús szembenállásnak ágyazott meg. A Szovjetunió e feltétel miatt nem engedte a kelet-európai országoknak, hogy részt vegyenek a Marshall-programban, inkább a térség hadiiparosításával készült egy újabb háborúra. A nyugat-európai kormányok viszont éppen az erősödő szovjet fenyegetettség miatt mentek bele a Marshall-program által támasztott politikai feltételekbe.

Egy másik fontos politikai kritérium volt a korábbi európai gyarmatbirodalmak felbontása, vagyis a dekolonializáció. A nyugat-európai országoknak meg kellett nyitniuk gyarmati gazdasági és politikai rendszerüket az amerikai tőke előtt, aminek következtében ezek a korábban zárt struktúrák elkezdtek felbomlani, területükön független államok jöttek létre (Böröcz [2009] 2018; Mark és Apor 2015).{25} A másik fontos követelmény az alapvetően szabadpiaci elveken nyugvó gazdaságpolitika megvalósítása volt; ebben a tervutasításos állami irányítással működő gazdasági modelleknek nem volt helye. Mivel ez alapjaiban sértette a Szovjetunió érdekeit, a szovjetek által megszállt országok emiatt sem vehettek részt a Marshall-tervben (Connor 1975; Bideleux 1996; Lorenzini 2014). Ez a folyamat megágyazott a későbbi hidegháborús ellentétnek, a tervutasításos gazdasági modellt bevezető országok egymás közötti gazdasági, katonai és politikai együttműködésének, vagyis a nyugat-európaival párhuzamosan beinduló kelet-európai kereskedelmi integrációnak, a Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsának (KGST).{26}

A Marshall-tervvel párhuzamosan az USA a legfontosabb politikai szövetségeseit – elsősorban az Egyesült Királyságot – a legfejlettebb hadi- és termelési technológiákkal is ellátta (Gerőcs és Pinkasz 2017). Más korábbi szövetségeseinél – elsősorban Franciaország, a Benelux államok és a skandináv államok – a politikai konszolidáció nagymértékben a helyi előzményekre támaszkodott, és az amerikai befolyás az intézmények működésének csak bizonyos területeire szorítkozott. Főleg olyan területekre, amelyeket a háborút követő konszolidációban államok fölötti szupranacionális szervezetekbe integráltak. A nemzetközi rendszer restaurációjának részeként az Egyesült Államok ezért is támogatta az európai integráció elindítását, hiszen ezen keresztül saját politikai befolyását tudta bizonyos területeken hatékonyabban kiterjeszteni (Haas 1961; Cocks 1980; Börzel 2006; Éber és társai 2014; Gerőcs és Jelinek 2018). Sőt, az újjáépítés és az azzal párhuzamosan elinduló európai integrációs folyamat az amerikai ipari és pénzügyi érdekekkel is összetalálkozott, hiszen az amerikai vállalatok hozzáférhettek az európai piacokhoz, és az új nemzetközi térben a korábbi gyarmati piacok is nyitottá váltak (ld. Böröcz 2009; Magas 2017a).

A háborúból vesztesként kikerülő, majd az USA szövetségi rendszerébe bekerülő államoknál a katonai együttműködést politikai konszolidáció előzte meg. Ezekben az országokban a teljes adminisztrációt újra kellett szervezni. Ez elsősorban a Harmadik Birodalom két utódállamára, Nyugat-Németországra és Ausztriára, valamint további három országra, Olaszországra, Japánra és Finnországra vonatkozott (Melman [1976] 1985; McCormick 1989).

A fordista rezsimek variánsai: Németország, Japán és a Szovjetunió

Az 1950-es évek közepére Nyugat-Németország, illetve Japán emelkedtek ki, mint a gazdaságilag legerősebb és legfejlettebb termelési technológiával rendelkező országok az USA szövetségi rendszerében (Katzenstein 2003: 89–115.; Yamamura és Streeck 2003). E két ország gyors újraiparosodását és vállalataik nemzetköziesedését számos tényező segítette. Boyer (2003: 147–183.) mindkét ország esetében a háború előtti munkaszervezési hagyományt és technológiai színvonalat emelte ki, amelyeknek köszönhetően ezek az országok eleve, már a háború kirobbanása előtt is a legfejlettebb ipari hagyományokkal rendelkeztek. Az amerikai közreműködésnek köszönhetően ráadásul hatékonyan adaptálták saját új termelési rendszereikbe a fordista munkaszervezési modellt (vö. Jürgens 2003: 212.). A koreai háborús készültség miatt nagy összegű amerikai hadisegélyek is eljutottak Japánba, míg Nyugat-Németország a Marshall-segély legnagyobb kedvezményezettje volt (McCormick 1989; Palánkai [1995] 1999; Kiss 2005, 2012; Kőrösi 2014). Az új geopolitikai környezet segítette ezen országok termelésének helyreállítását, hiszen az USA több területen, például a Koreai-félszigeten, illetve később Indokínában katonai konfliktusokba bonyolódott, ami elnyújtotta a világháborúval kialakult hadikonjunktúrát (Melman [1976] 1985; O’Connor 1973: 150–178.).

A fordizmus nemzetköziesedésének részeként e felhalmozási rezsimeknek eltérő változatai szilárdultak meg a vezető ipari államokban, sőt az iparosodó félperiférián is. A termelékenység javulásáért felelős tömegtermelési és fogyasztási rendszerek a fordista felhalmozási rezsimek valamennyi variánsában megjelentek, még ha limitált formában is. Bár a fogyasztói kultúrát a kortársak jellemzően az amerikai kultúrahegemónia nemzetközi „demonstrációs hatásának” (Furtado 1976; Szentes 1988) – úgynevezett „amerikanizációnak” – érzékelték,{27} valójában a tömegfogyasztás keretei között lehetett csak biztosítani a termelés fenntartásához szükséges méretgazdaságosságot. Noha a tömegfogyasztás a fordista felhalmozási rezsim valamennyi variánsának strukturális és szükséges eleme volt, ennek bázisa nem minden ország esetében volt egyensúlyban a termelés bővülésével. Széles fogyasztói bázis nélkül viszont a fordista felhalmozási rezsimek elszigetelten csak rövid ideig tudtak volna működni, és nagyon hamar túltermelési válságba sodródtak volna.

Egy esetleges túltermelési válság alternatívája – amennyiben nem a globális fordizmus, hanem a nemzetállami variáns szempontjából vizsgáljuk a kérdést – az lehetett, ha a méretgazdaságosság növeléséhez szükséges többletkeresletet az adott állam nem a hazai vásárlóerő kiszélesítésének bázisán, hanem külkereskedelmi expanzióval tudta kompenzálni. A fordista felhalmozási rezsimek történeti variánsai között – ideértve néhány félperifériás államot is – e tekintetben komoly különbségek léteztek. Ezek a különbségek a világkereskedelem bővülésének időszakában kevésbé voltak nyilvánvalóak, és még nem okoztak rendszerszintű zavarokat. Ebben az időszakban az Egyesült Államok belföldi vásárlóerejének növekedési üteme még meghaladta a világkereskedelem bővülését (Eichengreen 1990; Felbermayr és társai 2013; Silver és Arrighi [2003] 2008; Feenstra és Taylor 2014).