Robin O’Wrightly: Rigók & Mundik – narrációs szatíra

(Cselekményleírást tartalmaz!)

Mentálhigiénés besorolás: Antidepresszáns terápia felnőtteknek. Szuperdózis!

Abban semmi különleges nincs, hogy egy olasz férfi, Andrea Rigo csomagot kap a postástól. Ott kezdődik a gubanc, hogy a pakkot másnak szánták. A valódi címzett Rigó Andrea, egy magyar nő, aki tíz házszámmal odébb lakik a milánói Via D’Annunzión. Fel is kerekedik, hogy kiderítse, hova keveredett a küldemény. Vajon sikerrel jár, és ha igen, az tényleg siker?

…És mi a helyzet a többiekkel? Ki fogja el a sorozatgyilkost? A Mundik megkapják, amire vágynak? Vajon megmenekül az emberiség, vagy nekünk reszeltek? És akkor meddig tart az örök szerelem?

„A narrációs szatíra az, ahol az író kiidegeli magát, és ha már ott van, az olvasót is.” (Robin O’Wrightly)

Amikor azt hiszi a kedves olvasó, hogy nem lepődhet meg jobban, Robin O’Wrightly, a narrációs szatíra önjelölt keresztanyja megoldásként behajít egy kisebb atombombát ebbe az őrült, erotikus sci-fi-krimi (zsánermix) paródiába.

Kedves kiskorú érdeklődő! Ebben a kötetben csupa olyat olvashatnál, amit már egyébként is tudsz. Szóval bocs, de ez a könyv nem neked szól! Passzold le szépen anyuéknak! Köszi!

18 – Szex, drogok, rock&… izé… trágárság

„Miért nem lehetett a két részt egyben kiadni?”

(egy olvasó – úgyhogy őt szidd, ne engem, köszi)

„Metált bírod?”

(valami fémfelhasználó kisiparosnak látszó személy)

Jó tanácsok olvasáshoz:

– kerüld a tömegközlekedési eszközökön való olvasást. Kiváltképp, ha te vagy a sofőr;

– lassan olvasd, hogy tovább árts… ööö… tartson;

– ha te nem bírod, ajándékozd meg vele ellenségedet;

– ha bírod, ajándékozd meg vele a barátodat;

– ha bebizonyosodik, hogy tényleg létezik a gyilkos vicc (vö. Monthy Python), és ez pont az, akkor elpostázok belőle pár renitens vezetőnek, és remélhetőleg megoldom ezzel a békeellátási problémákat a világban. Szavazz rám! ja, ezt nem ide

– ennek folytán legyél annyira erős lelkű, hogy a 223. oldal után nem kötöd fel magad. A 224. oldaltól kikérdezem!

Andrea & Andrea

Ismertető

Cselekményleírást tartalmaz!

Abban nincs semmi különleges, hogy egy milánói férfi, bizonyos Andrea Rigo, aki éppen felfüggesztett nyomozóként tengeti unalmas napjait, csomagot kap a postástól. Az már inkább furcsa, hogy a pakkot másnak szánták, neki ez azonban egyáltalán nem tűnik fel. Hogy miért? Mert a címzett Rigó Andrea, egy magyar vendégmunkás nő, aki diplomás létére két műszakban dolgozik, és tíz házszámmal odébb lakik. Ő nagyon is hiányolja, és felkerekedik, hogy kiderítse: hova került a küldemény… Mi lesz ebből?!

Semmi komoly – vagy épp túlságosan is?

Mennyire kavarhat be két egyéjszakás szerető, ha kávéházas?

És ami a legfontosabb: meg lehet-e menteni a Földet a totális kipusztulástól és a gépek rémuralmától?

Robin O’Wrightlynál, a narrációs szatíra meghonosítójánál ismét elgurult a pirula: az Andrea & Andrea című romantikus-erotikus sci-fi-krimi-paródia így született meg. Az író két énje a kiborulás szélére juttatja még a főhősöket is…

Andreának, aki elmúlt már tizennyolc

„Te elmúltál már tizennyolc?”

„Kijön, aminek ki kell jönni.” (Andrea)

„Például a mentő, ha megint túl sokat írsz.” (nem Andrea)

„Aki azt hiszi, hogy a férfi szívéhez a gyomrán keresztül vezet az út, az egy jó arasznyit téved.” (Andr… izé, internet-lelet)

„Nem lefelé, felfelé!” (kiegészítés a mocskos fantáziájú olvasóknak)

„Andrea: a görög eredetű latin Andreas (magyarul András) névből származó, annak több nyelvben (német, angol, holland, cseh stb.) használatos női párja. Jelentése: férfias.” (Utónévlexikon)

„Előre szólok, hogy minden névbeli egyezés a történetben szereplő személyekkel, teljességgel nem szándékos, azaz a véletlen műve, bár véletlenek meg nincsenek, csak váratlanok. Mindegy, ha magadra ismersz, csak élvezd! Ugyanis totálisan kitalált, nem valós. Oké?” (R.O.W.)

„Hát b*zze’, belenéztem ebbe a k*rva könyvbe, és most csillagokat látok!” (nem érdekes, ki volt)

„Én meg karikákokat, sok karikákokat…” (egy karika-turista)

„Ha nem múltál el tizennyolc, akkor ezt a könyvet csukd be szépen! Hidd el, nem ettől a regénytől fogsz felnőni. Amúgy is tudsz már mindent.”

Csengettek, úgyhogy felkelt a kanapéról, unottan, mint a tévésorozat főhőse, aki éppen egy temetőnyire való embertömeget hentelt le. A véreskezű forradalmár nem az ülőgarnitúráról kelt fel, de ez lényegtelen. Azért leírtuk. Megállította a videót a pillanat-állj gombbal, és gyorsabban igyekezett az ajtó felé, ahogy megint megnyomták azt az „átkozott” csengőt.

– Megyek már, megyek! Mi olyan rohadt sürgős? – morogta.

Feltépte az ajtót.

– Eeegen?

– Küldemény érkezett Andrea Rigo nevére, itt írja alá! – darálta el szintén unottan a postásfiú, aki akár az öccse is lehetett volna, ha ismerte volna a saját apját.

Szóval lehet, hogy az öccse volt, mert az apja annak idején nem hagyott figyelmen kívül egy nőt sem a városban – „előtte”, „utána” már inkább.

A férfi felhúzta a szemöldökét, mert nem várt csomagot egyáltalán, és megnézve a címzettet, el is írták a nevét. Valaki megcserélte a személyt a vezetékkel, és egy ékezetet is nyomott az o-ra. „Biztos hangsúlyozott, de rosszul. Ha már megnyomjuk, akkor »rígo«…” – de csak eddig jutott el a gondolataiban, mert az aláírás után a kamasz arcú srác odatolta az orra alá a tenyerét:

– Diákmeló…

– Nesze, aztán csajokra költsd, ne sulira! – csapott bele egy euróst, és letudta a jattolást.

Azzal be is csukta előtte az ajtót.

Aztán kinyitotta, mert rájött, hogy a doboz kint maradt, amikor letette.

– Ja! A lényeg – vette fel, majd ismét kizárta az életéből a postást, akit azelőtt sose látott.

De ha látta volna, akkor sem érdekelte volna.

„Na, mi a sz*r lehet ez?” Cipelte befelé a kocka alakú tárgyat, ami nem volt túl nehéz, de könnyű sem. A tartalma zörgött, viszont nem tűnt törékenynek, mert olyan címke sem volt rajta. „És ki a f*szomtól kaptam?!” – nem fukarkodott a szókimondó gondolatokkal, elvégre azt senki sem hallotta. Csak olvasta. Ja, bocsi!

Lehajította maga mellé a kanapéra, majd újra elindította a felvételt a tömeggyilkos történettel. Közben persze csak háttérzajnak hagyta meg, mert tekintete és elméje egyre jobban a küldemény felé irányult.

„A rohadt életbe, és ha valami terrorista sz*rság?! …Nem, az nem lehet. Bár elírták a nevem… Degenerált banda, hát egy ilyen egyszerű olasz nevet sem tudnak jól leírni?! …Mi lehet a csomagban? …Bontsd már ki, te barom! …Mi van, ha mégiscsak bomba? …Vagy, b*szki, egy csecsemő, rajta táblával, hogy »tartsd meg, a tiéd«!”

A foglalkozását és a szociális életét tekintve nagyjából bármelyik megoldás szóba jöhetett.

Andrea Rigo, harmincöt éves, átlagos mediterrán férfi, milánói – nem makaróni, hanem – nyomozótiszt volt, igaz, jelenleg felfüggesztve, munka nélkül.

Akkor érdemelte ki ezt a státuszt, miután – némileg felhevült állapotban – leütötte a felettesét. Nehezen viselte, hogy az, burkoltan bár, de lek*rvázta az anyját. Andreáét, nem a sajátját.

„Ezt a sok csillagot… Értékelésre gyűjtesz?”

„Nem. Karikára…”

„Látatlanban meglesz.”

„Oké, öregem, fogod és egy perc alatt kibontod. Mi bajod lehet? Ha felrobbansz, hát így jártál” – próbálta motiválni magát. „Ha egy gyerek lenne benne, már sírna! …Na, de feldarabolva?! …B*szki, normális vagy, Rigo?! Hogy lenne már feldarabolva?! Hülye állat! …Szakmai ártalom.” Nagy levegőt vett, és „rákészült” a dobozra. Óvatosan feltérdelt a kanapéra, mint egy rendőrkutya, és szabályosan végigvizsgálta minden oldalról a csomagot. Hallgatózott, szagolta, kopogtatta, még meg is nyalta. „Ó, fúj… Poros papír. …B*zmeg, antrax! …Már mindegy.”

Újra megnézte a kis vinyettát, amin a feladó és a címzett szerepelt. „Mi? »Rigone«? A többit értelmezni sem tudom. »Gy«… Mi a sz*r ez a két pont az o-n? És aztán »rgyi«? Hát ez meg miféle név? Itt is elk*rták a Giorgiót? Rigone… Hosszabbítás lenne? De miért? Külföldi rokon? Nincs ilyen nevű, még ismerősöm se… Ez valami kib*szott vicc?” Aztán hangosan felröhögött, amikor meglátta, hogy a trikolórt is elrontották. Zöld-fehér-piros álló helyett piros-fehér-zöld fekvő… „Ó, várjunk csak! »Magyarország«.” Ez volt odaírva, persze olaszul (Ungheria).

– Ó, csesszétek meg, hát semmit nem vártam… Magyarországról?! Azt se tudom, hol van… Jó, azért azt tudom. És azt, hogy jó ideje sz*r a focijuk. De… Mi a f*szom ez? – fakadt ki, hangot adva értetlenségének.

Nagyon úgy tűnt, hogy ő kapta, mert minden jel erre utalt, és a címzett mégiscsak Andrea Rigo volt. És Via[1] Gabriele D’Annunzio 11. Vagyis ő és a lakhelye, ehhez kétség sem fért.

– Hát ez nekem jött ettől a Dzsordzsó Kováksz Rigonétól, vagy kitől – vette az ölébe a küldeményt, miután kényelmesen elhelyezkedett a párnáin. „Na, gyerek akkor már nem lehet. Bukarestet, vagy na, Budapestet eddig csak maximum a Google Térkép Utcanézegetőjében láttam… Szépek a magyar csajok állítólag, majd egyszer el kéne ugranom oda! Csak kapjam vissza a jelvényem…”

Amúgy egész jóképű volt, persze nem magának, de az eredményei ezt mutatták. Igaz, borostásan már kevésbé, és mostanában mintha elmaradtak volna ezek a találkozások a nyíróeszközzel. Lassan már úgy nézett ki, mint egy szíriai menekült, akit Olaszország amúgy sem engedett volna be a partjaira. Pedig klasszikus, de bizalomgerjesztő arcéle és kicsit nagy orra is fennen hirdette: „Hála a magasságosnak, dicső olasz vagyok, egy több ezer éves kultúra leszármazottja! …Vagy mi.”

„A görögöktől lopták az egészet. Meg a szabin nőket is…”

„Azokat nem a görögöktől rabolták, tudod, ugye?”

„Avé Cézár vavan! Ismered a viccet…”

„Te figyelj, lehetne, hogy én írok, te meg olvasod? Addig sem dumálsz…”

Szóval, amikor még menő nyomozó volt, sportot űzött abból, hogy az esti prédáját milyen gyorsan tudta ágyba csábítani. Előfordult, hogy stopperrel mérte az időt, kicsit beteg ötlet volt, de sikerült: 24 perc 48 másodperc lett a csúcsrekordja, a kötelező ismerkedési kűrrel együtt. A megszólítástól számítva, félóra múlva, a célszeméllyel már valami elzárt kis helyiségben szórakoztatták egymást. Ennél az esetnél elég volt a kiszemelt csinoskára villantania égőkék szemét, és már átkerült hozzá az irányítás. „Ez valahogy mindig bejön. A kék biztos tiszta szín, vagy nem tudom.”

Belül persze mocskos volt, ami a fantáziáját illette. Nem is igen akart kötődni egyhez, elvégre minek, hiszen annyi nő van! A tartósabb kapcsolatot párszor azért kipróbálta, de a végén mindig megégette magát. Egyszer szó szerint, mert kifogott egy visszaeső piromániást… Amikor szakított vele, az felgyújtotta az albérletét, ahol lakott. A tűzoltók mentek hozzá háztűznézőbe, nem ő. „Jobban járok egyedül, úgyis páratlan vagyok” – viccelődött magában, mikor megúszta. A ribancot lecsukták, egyhamar nem szabadult, a tőle kapott halálos fenyegető levelet a tárgyaláson, a pasi egyenesen a vádlott orra előtt tépte szét. „Finito, capisce?” Mint egy zs-kategóriás tévésorozatban, akárcsak ebben a mostani krimi-horrorban…

– Jaj, b*zmeg, megint várni kell egy nyarat, mert vége az évadnak? Ki a f*szom nyírta ki Hattie Calligant és a kis mentoráltjait? Most ez komoly, hogy megint nem tudom meg?! – dühöngött heves gesztusokkal, mikor kifogyott a tévéből a film. – Ez a sorozat a gyilkos, nem a Titokzatos Rém!

„Na, gyerünk, bontsuk fel a csomagot, mint az a f*sz Calligant és a lányokat…” – azzal nekiesett egy konyhakéssel a doboznak.

„B*zmeg!”

Szünetet tartott, amíg lemosta a kezéről a vért, és keresett egy ragtapaszt.

Sikerült a harci sebesülése után kinyitnia a pakkot, és elé tárult a nem várt tartalom: női ruhadarabok…

„Ez melyik exemé lehet? És hogy került el Magyarországra?!”

…Aztán gyerekrajzok papíron…

„Úristen! Csak felcsináltam valakit! Na, de… Tíz éve?! És eddig nem szólt?!”

…Végül pedig a legalján, gondosan becsomagolva:

– Kaja! – tört ki belőle az őszinte, gyermeki és mégis férfias öröm.

Igaz, magyar élelmiszer, legtöbbjén a feliratot elolvasni sem tudta, bár próbálkozott:

– Pirosz… áráni… „Hm. Ez valami krém.” Pooo… „Megint ezek a k*rva pontok az o-n!” – Meg az egész csomagoláson, kicsi piros pontocskák. – „Jó, a végére »Rudi« van írva, ez férfinév, megtapogatva valamiféle édesség lesz” – gondolta, ahogy haladt az ennivalófélék között. „Nagy pacsi a magyaroknak, tudnak zabálni!”

Bár azt továbbra sem értette, hogy ez a rejtélyes, távoli Giorgio rokon mégis mi a fenéért küldött neki egy hadseregre való ellátmányt. Levelet persze nem mellékelt.

„Lehet, hogy megtudta, hogy felfüggesztettek?” Tűnődött, majd hangtalanul a homlokára csapott, vesztére a bekötött kezével, úgyhogy mindkét testrésze sajgott. „B*szki! Tutira Traverdi lehet! Ő volt az egyetlen, aki nem ítélt el a pofán verés miatt. Csak szerintem nem meri felajánlani… Annyira nem vagyunk jóban, hogy egy az egyben beállítson ezzel, ezért elintézte, hogy megkerülje fél Európát a csomag. Elmés! Bár élelmiszerrel kicsit bajos… Azért ez romlandó cucc! És azért frissnek tűnik, vagy gyorsposta volt, vagy…” Megint a fejére húzott a tenyerével, már ügyelve az elvágott ujjára. „Ezt komolyan egy Giorgio Rigone nevű, Magyarországra szakadt hazánkfia küldte! De ki a jóisten az?”

Nem sokáig vacillált, miután végül talált egy kimondhatatlan nevű, valószínűleg csípős szószt tartalmazó üveget is a pakkban. „Haha! Erósz Piszta?! Na, ez valami szexi gyártmány lehet… Még jó, hogy angolul is ráírták: »spicy and hot«, na, ez az, legyen csak »hot«, mint a csajok!” Innentől kezdve a magáénak tekintette a küldeményt, főleg, mert imádta a csípőset.

„Idejött, úgyhogy az enyém, nekem küldte a jóisten, ne hülyüljek meg itt munkanélküliségemre!”

– Köszönöm, Uram! – kiáltott felfelé, egy színpadias tenyércsókot legyintve az ég irányába. Nem a felső szomszédnak szánta.

Bigott katolikus nagyszülők által nevelt, ám meggyőződéses ateistaként végül is ez volt a legkevesebb, amit tehetett.

„Meg aztán… Mi van, ha létezik? Mit lehet tudni…”

Aznap délután megérezte a szellemi erők – és Pista – hívó szavát, azzal átváltozott szkeptikussá.

„Andreista…”

+ + + +

– Szia, Anya! …Hallasz?

„Azt a mocskos, büdös mindenségit ennek az ergya programnak!” – konstatálta, miután a videotelefon csak pittyogott, és a hívás megszakadt. Aztán kerregett a rendszer, megint beindult, őt hívták a túloldalról, sikerült fogadnia.

– Itt vagyok! Anya! Hallasz?

– Édes szívem! Hallak, te is hallasz?

– Hogy az istenbe’ ne hallanálak, amikor ezt én kérdeztem az előbb?! Ne húzzál fel! …Ne haragudj, de annyira feszült vagyok! Végre hallom a hangod! Húgaim?

– Már alszanak, holnap korábban lesz suli, mennek fogászatra.

– Szerencsétlenkéim! Puszild meg őket helyettem!

– Már megtettem.

Ott kuporgott az ágyon egy laptop előtt, pizsamában, egy bögre forró csokival a kezében. Vörös, félhosszú haja az arcába és fekete karikás, szürkészöld szemeibe lógott. Kialvatlan volt és másnapos, muszáj volt valahogy előző nap, szombaton lazítania kicsit.

– Na, mesélj, cica, odaért a csomag?

– Milyen csomag? – rökönyödött meg.

– Jaj, szívem, küldtem egy kis túlélőkészletet! A kedvenceiddel…

– Nem, Anya, nem jött meg, mikor adtad fel?

„Szerintem a harmadik héten, amikor kétcsíkosat pisilt harminc évvel ezelőtt. Vagy ez most nem az a téma?”

„…Hülye! A csomagról és a postázásról van szó!”

– Még a héten, kedden. …Ez nem lehet igaz!

– Nyugi, Anya, holnap reggel elsőként megyek be a postára, mert délutános vagyok a héten. Biztos elkavarták valahol… Ha megették, esküszöm, hogy feljelentem őket.

– Torkos taljánok! – dohogott a távoli fél, aki nem káromkodott sosem.

– Rohadt beles digók! – dühöngött a lánya, aki viszont nem válogatta meg a szavait, pláne nem, ha az anyanyelvén beszélt, azaz magyarul.

– Holnap reggel felborítom a postát, arra mérget vehetsz. Tutira kiszagolták, felfalták, de akkor nagyon kitálalok, sajtónyilvánosságot csinálok… Jaj, Anya, annyira hiányoztok!

– Mikor jöhetsz haza, Andikám?

– Nem tudom! Megőrülök, ezek, ha tehetnék, karácsonyig dolgoztatnának. És tök rendszertelenek! Bezzeg nekem mindent be kell tartanom… Ki fogok harcolni két hetet a decemberi hónapban, és hazalátogatok, ígérem! Már úgy megölelném Kittit és Dettit… Meg persze téged és Apát is!

– Hát végre együtt fütyörészne a Rigó család – sóhajtotta egy kedves szójátékkal elütve a helyzet komorságát az anyja.

– Csak már lenne vége annak a kib*szott devizahitelnek – sóhajtotta a fiatal nő, akinek harminc esztendővel ezelőtt a Rigó Andrea Zsófia nevet adták a keresztségben, de csak az Andreát használta.

Vesztére, mert egyre-másra bosszantások és vicc tárgya lett, hogy „férfineve” van, hiszen Milánóban az Andrea az András megfelelője volt. A nők errefelé nem is használták, nem ismerték, furcsának találták volna. Mostanában azon kapta magát, hogy inkább Sofiaként mutatkozott be mindenkinek, hogy elkerülje a csesztetést. De anyakönyvezve, és az EU-s személyijében még mindig Andreaként szerepelt.

Maga sem tudta, miért Olaszországba ment dolgozni, és nem Angliába, Németországba vagy Hollandiába, de talán az volt a jó válasz, hogy lecsapott az első külföldi lehetőségre. Örült neki, mert három nyelven beszélt felsőfokon, és köztük az egyik az olasz volt. Ráadásul kifogott egy anyagilag biztos céget, ahol sokszorosát fizették a magyar reálbérnek, és így nemcsak megélni, de a családjának hazaküldeni is tudott belőle.

Persze annyit dolgozott, hogy amellett csak bulikra járt ellazulni, de például értelmes kapcsolatokra nem volt se ideje, se ereje, se kedve. Pedig szép és jó alakú lány lévén, kapkodtak volna utána a pasik, nemcsak az olaszok, de a külföldiek is. Ám Andi nem akart mást, csak létezni valamilyen síkon, élvezni a kényszerű kimenekülést azért, ha már így sikerült, valamint apasztani a családi adóssághalmot. Neki így teljesített jobban a háttérországa.

„Ez szamizdat lesz…”

„Tudom…”

– Figyu…! Jól címezted meg a csomagot? Utcanév, házszám, ilyesmi, mit írtál?

– Azt, hogy Via Gabriele D’Annunzio 11.

– Anya, az nem jó! 1! Az 1-ben lakom!

– 11-et írtál, az jött át… Ne haragudj!

Gyors pattogás a billentyűzeten, ahogy Andi visszakereste azt a beszélgetést. Nem volt elragadtatva attól, amit talált.

– B*sszus, ez a k*rva csetprogram! Most nézem! Megduplázta az egyest…! Ó, ne már! Akkor azért nem kaptam meg… Na, holnap komolyan a postán kezdek! Atyaisten, hova mehetett?! Talán most is a rendszerben kering! – rémüldözött a fiatal nő.

– Nyugi, szívem, meglesz az! Hiszen Rigó Andreának címeztem, nem hiszem, hogy lenne ott még egy magyar ilyen névvel…

– Igaz! – könnyebbült meg a lánya.

– Menj, este feküdj le aludni hamar, nagyon nyúzott vagy. Jaj, de megölelgetnélek! – dünnyögte szeretettel az anyja. – Szeretlek, kicsim, vigyázz magadra, holnap beszélünk!

– Én is szeretlek, Anya, kérlek, te is, meg Apára is, meg az ikrekre is… Szia! – elérzékenyült, így gyorsan intett egyet, majd kikapcsolta a videocsetet, és őszinte fájdalommal a szívében sírva fakadt.

„Haza akarok menni!” – fúrta bele a fejét a párnába, és álomba zokogta magát.

+ + + +

„Bahhahahha… ’Zmeg.”

„Nana!”

„Bocsi!”

„A fenti pár sort nem tudom elolvasni, mert valaki összekente ketchuppal. El tudnátok újra küldeni?” (egy tesztolvasó)

„Nem lényeges! Szerkesztői kommentár…”

„Ja, oké, de akkor vegyétek már ki, mert tök ciki, hogyha belekerül a nyomtatott könyvbe!” (egy tesztolvasó)

„Persze, kivesszük, hát hogyne… Várj, csöngettek, mindjárt jövök…”

+ + + +

Rigo nyomozót gyakran hívták a háta mögött Andrónak, azaz andromániásnak, bár nem szenvedett ilyesmitől. Csak egy átlagos olasz pasi volt szintén átlagos nemi jellegű igényekkel. Bár az tény, hogy a sztorijai elmesélésében kiemelkedőnek bizonyult, így aztán a heti egyszeri alkalom gyakran duzzadt a szövegfolyamban minden estéssé. De azért az nem volt igaz, még ha szerette volna, sem. Rengeteget dolgozott, tele volt ügyekkel, mikor lett volna ideje annyi csajt hajkurászni? De amikor tehette, azért csak odanézett, ahol nő(tt) a nő. A saját ereje karbantartásának és feszültségoldásnak tökéletes volt. Amúgy sem bánt rosszul velük, például általában előre közölte a „tettestársaival”, hogy nem gondolkodott hosszú távban, így nem akarhattak tőle komoly kapcsolatot. Arra se ideje, se kedve és pénze sem lett volna.

„Egy asszony pokoli sokba kerül…” – vélekedett magában mindig. „Először csak egy vacsora, aztán apróbb árucikkek, ruhák, végül gyűrű, és mire észbe kap az ember fia, már közös kasszát létesített vele ez az ördögcsalta fehérnép. Utána meg elválik tőle, és mindent visz, mint az ászpóker…”

Nem volt épp a legegészségesebb és polkorrektebb látásmódja a szebbik nemről, hát, nem lehetett ő sem tökéletes. Cserébe nagyon tudta őket szeretni, legalább az első és az utolsó estén, abban nem volt hiba.

Szerinte. Mások véleményét nem kérte ki. Bár ők nem is panaszkodtak, elvégre ki mondaná egy alkalom után, hogy „bocs, de ritka sz*r volt”? Inkább lelép, és vissza se néz…

Viszont amióta felfüggesztették, azóta éjjel egyedül és csakis aludt az ágyában.

„Rossz volt a felfüggesztése.”

„Persze, mert lógva hagyták.”

Megpróbált visszaemlékezni az utolsó nőcske nevére, akiben talán ő mély nyomokat hagyott. Nem járt sikerrel, az arca se ugrott be, mert inkább nyak alatt fixírozta a randi során. Eszement méretű keblekkel áldotta meg a sors, hogy finoman fogalmazzunk. Kicsit már sajnálta is, hogy másnap reggel olyan könnyedén kiengedte a lakásából, mert lehet, hogy szívesen eltöltött volna még több időt a hölggyel. Neki is lettek kedvenc ikrei, na.

Közben ez a reggel is olyan volt, mint a többi már egy hónapja: unalmas és depresszív.

„Oké, öregem, akkor most változtatunk ezen. A tegnapi csomag egy jel volt az istentől vagy a világegyetemtől, vagy csak a postától, de akárhogyan is: neked élned kell!”

Bevette magát a fürdőszobába, és némi előszappanozás után, a zuhany alatt nekiesett az arcszőrének. Mikor végzett, bekente magát borotválkozás utáni szesszel, és elégedetten bámult bele a tükörbe: „Ez már elmegy! Ma estére készen állsz!”

Testének egyéb tagjait nem kellett válaszra méltatnia, mivel tökéletesen funkcionáltak. …Mint a szög.

„Már csak az a kérdés, hogy mikor és hova?”

Úgy tervezte, hogy dél körül leugrik a közeli kis étkezdébe valami laza „harapásért”, mivel az előző esti külföldi konyha kissé megtépázta emésztőrendszerét. Leginkább a csípős tett be neki, emlékeztetve elhamarkodottan férfias vállalására, miszerint „mit nekem erős?!”, hát ez háromszor csípős volt.

„Háromszor?!”

„Egyszer ugye be, egyszer ki, harmadszor meg, mikor belekente sikeresen a szemébe…”

„A barom!”

– Hej! Barom a jó édes anyád! – harsant fel Andrea érces basszusa a tükör elől, mert megint nem bírunk magunkkal, ezúton is elnézést kérünk, nem is vagy barom, na. Szeretünk, Andi!

– Majd egyszer te is belekened, te… te… Fejemből jövő hang! „Andi a jó édes… Nem mondom még egyszer!”

– Itt vagyok fent. Kukucs! És nem eszem csípőset, nem szeretem.

„És Andi maradsz, kész. Nem is mondtad, gondoltad. Ennyi. Nálunk lánynév!”

– Milyen istentelen isten vagy te! Nem komálod a csípőset?! Nem is beszélgetek veled…

– Nem vagyok isten, csak irkálok mindenféle marhaságot. Például téged. Tudod, hogy születtél?

– Azt tudom, csak azt nem, kitől. Anyám is, apám is kicsit promiszkuitív volt…

– Nem! Úgy értem, hogy találtam ki a sztorit.

– Istenem… Hosszú lesz?

– Szeretnéd, hogy a tiéd az legyen? Én írlak… Testileg, lelkileg!

– Hát elmész te a…! Mondjad.

– Az úgy kezdődött, hogy egy kéretlen levélben az én nevemet is elírták… És ebből poénkodtunk egyet Andi nevű barátnőmmel, hogy mekkora vicc lenne már, ha összejönne egy olasz és egy magyar Andrea… Hú, b*zmeg, spoiler! Ne haragudj!

– Várj, a közepét nem hallottam, mert megszakadt a vonal, valahol a spam és a légterelő között. Levélszemét és kocsialkatrész? Mondd, te nő vagy?

– Nem számít, csak mázlista! Na, haladjunk! Ma még terveim vannak…

– Hát az nekem is! Ideje visszakapnom a „mojóm”, ha érted, mire gondolok…

– Uhhh, nagyon is, na, menjünk, ki-ki a maga dolgára…!

„Köszi a zajkeltést a megfelelő időben!”

„Szívesen! Máskor ne cseszd el!”

+ + + +

– Jó reggelt! Egy csomag ügyében szeretnék érdeklődni. Andrea Rigó nevére érkezett, tegnap már itt kellett lennie.

A vörös hajú nő idegesen toporgott a posta egyik kiadóablaka előtt.

– Szükségem lesz a férje személyi okmányaira – nézett rá hanyagul a postáskisasszony.

– Férjem? – döbbent meg, de aztán eszmélt: – Ja, Andrea! Persze. Ez én vagyok, engem hívnak így. Nálunk női név, de nem érdekes – már nagyon unta folyton magyarázni, ezért inkább gyorsan odaadta a kártyáját. „Jó anyám, mi a sz*rért nem címezted Zsófiának?!” Igaz, akkor meg nem tudta volna átvenni, mert az nincs az irataiban. Felsóhajtott, amikor az ügyintéző, miután a lapkával elvonult, visszatért ezekkel a szavakkal:

– Hölgyem, tegnap kézbesítettük a csomagját, át is vette.

– Én biztos, hogy nem! – méltatlankodott a nő.

– Akkor a lakótársa?

– Nincs olyanom, de ha lenne, a nevemben akkor sem vehetne át semmit.

Jogot tanult, úgyhogy nem is hagyta volna, elvégre „manapság annyi mindennel vissza lehet élni”. És tessék: most meg is történt, még csak lakótárs sem kellett hozzá. Valaki más, az ő nevében átvette és talán el is tüntette a pakkját. „Ó, a jó k*rva anyád!”

Még jó, hogy ezt a nyomozó nem hallotta, mert lehet, hogy őt is lecsapta volna. Persze ilyen szinkronicitás csak egy író fejében foganhat meg.

– Ne haragudjon, de megnézhetném az aláírást? Biztos, hogy tegnap én egy árva levelet nem láttam, nemhogy csomagot! – fakadt ki Andi, széles gesztusokkal, amihez itt, Itáliában már ő is hozzászokott, és hamar beleépült a mindennapi társalgásába.

– Persze – vont vállat a postáslány, azzal a szeme elé csapta unottan az aláírók listáját.

A Rigó lány elkerekedő szemmel bámulta a számára ismeretlen macskakaparást a neve mellett, a vonalon. „Atyaég! Egy olasz fazon írta alá! A grafológus besírna, b*zzeg!”

Sajnos a sejtése beigazolódott, a küldeményt félrecímezték, egy 1-essel többet írtak oda, mint kellett volna, így tíz házszámmal odébb landolt a „hazai”. „B*ssza meg!” – dühöngött magában, mert remélte, hogy az ő gondolatait se hallotta senki. De erre ráfaragott, mint a béna asztalos.

– Nem tehet mást, minthogy elmegy a megadott címre, és megbeszéli az úriemberrel – találta ki az agylobja okát az ügyintéző, aki úgy látszott, hogy megsajnálta kicsit.

– Az lesz! – fújta frusztráltan. – Köszönöm!

Azzal elbúcsúzott, és magában mérgelődve, hogy megint lopják, nemcsak az ételét, de az életét is, az idejével együtt. „Még van pár órám kezdésig, beugrom ehhez a paraszthoz, aki lenyúlta a kajám!” Aztán elszégyellte magát, hogy így gyorsan ítélt elsőre, hiszen mi történt, ha csak nem tudta hova vinni?

Bár azzal tisztában volt, hogy az olaszok bírtak annyira lazák és lusták lenni, hogy tényleg csomagokat tüntessenek el, azért bazírozott arra, hogy a lelkiismeret esetleg győzhetett az illetőnél. „Inkább én megyek el hozzá, aztán letudjuk…”

Aztán eszébe jutott, mikor már a 8-as számnál járt, hogy:

„Az is lehet, hogy magyar és történetesen pont Rigó Andreának hívják… Mint engem! Akkor röhögünk egy jót… És kiposztolom a közösségi médiában egy csoportba! Már amúgy is akartam oda írni az olasz élményeimről, de eddig még semmi érdekes nem történt…”

A 11-es kapu előtt állt meg, megnézve a csengőtáblát, ahol – jól látta, igen – egy „A. Rigo” névcsík állt a 9-es mellett. „Valahol a tetején lakhat a tag, lift persze nincs, mert csak háromemeletes a ház” – szusszant egyet, hogy lépcsőznie kellett.

Mire felért, kellően kimelegedett, de nem bánta, mert most végre tisztázhatott mindent, és bízott benne, hogy visszakapja a csomagját.

+ + + +

Már indulásra készen volt, még ivott egy kávét a konyhában, amikor csengettek. „Még egy küldemény?” – vigyorgott magában, mert az lett volna a legviccesebb, persze tudta, hogy statisztikailag kicsi az esélye egy újabb, váratlan pakk érkezésének.

Andrea Rigo fütyörészve nyitott ajtót, hogy aztán szembetalálja magát Rigó Andreával.

– Jó napot! – vette elő a férfi lélegzetelállítóbbnak ítélt énjét, mikor meglátta, hogy egy nő állt előtte.

„Na, elsőre nem is rossz. De inkább a bárban szedtem volna fel egyet… Legalább gyakorlok.”

– Jó napot! – lihegte ő, mert a felfelé kaptatás kifullasztotta.

Andi világéletében, még Magyarországon is a földszinten lakott, nem szokott hozzá a bérházak magas emeleteihez.

„Ez de kicsípte magát… Vajon nála van a csomagom?”

– Segíthetek, hölgyem? – térítették észhez az elbambulásból.

– Persze, bocsánat! Tegnap ön átvett a postától egy küldeményt, ugye? Itt lakom az utcában, és nekem címezték… – kezdte hadarni zavartan, hiszen nem is tudta, hogy hol kezdje. „Azt hiszi, talán át akarom verni! Hogy magyarázzam el?”

„Magyarul.”

„Az lenne csak a szép!”

– Ó! – Andrea felocsúdott, hogy valószínűleg mégiscsak a nő lehetett az eredeti címzett. – Magyar vagy?

„Annyira azért nem szép, mint ahogy gondoltam… B*sszus, megettem a csomagját!”

Letegezte, mit finomkodjon, ha már egyszer így esett az eset, meg aztán valahol egyidősek lehettek.

– Igen – hebegte a csaj. – Nálunk az Andrea női név.

– Ufók vagytok, már bocs – röhögött fel a nyomozó.

Nem bírta megállni, hogy be ne szóljon neki.

– Mit akarsz, Luca is van, nem úgy ejtik, mint itt, ráadásul az is lánynév! Amúgy meg ti vagytok ufók, nem mi, de lezártam ezt a témát – Andi mindig visszavágott, ha tehette, most ugyanúgy, mint a férfi, aztán vállat vont. – Ne haragudj, de sietnék, nem adnád át a pakkot? Már itt sem vagyok, nem zavarok tovább.

„Mit győzködök itt egy full bunkó vadidegent?” – nem értette magát. „A csomagom kell, azt add ide, te k*cs*g!”

– Persze, persze, de van egy kis gond… – hátrált befelé a pasi.

– Na, ne mondd, micsoda? – kérdezte vészjósló tekintettel a csaj, de nem lépett be az ajtón.

– Figyelj, iszonyatosan sajnálom, de komolyan azt hittem, hogy nekem küldték… – szabadkozott, majd beszaladt a szobába a maradványokért.

– Mi az isten történt vele?! Ugye, nem etted meg?! – kiabált be már sokkal ingerültebben a fiatal nő.

Andrea visszatért a dobozzal, és elég gyászos képet vágott hozzá.

– Ne haragudj, de… Igen. Amúgy nagyon finom volt! Már most imádom a konyhátokat. Figyu! Nem tudom, mennyibe került, kifizetem az utolsó centig, jó? Persze nem most… Ha kell, törlesztek, vagy mit tudom én, de jelenleg nincs munkám, viszont…

– Te megetted a nekem szánt túlélőcsomagot, amit az anyukám küldött nekem?! – rikoltott rá vagy egy oktávval magasabb hangon Andi, mint amin addig beszélt, és így zengett az emelet.

– Vannak benne rajzok is, nézd… A gyerekeidé…?

– A húgaimé, te f*sz! – üvöltötte le a fejét a kiakadt nő. – Ennyire öregnek látszom?!

Bár tény, hogy Kitti és Detti a lányai is lehettek volna, mert meglehetősen későn kapta őket testvéreiként ajándékba. Szülei sokáig várt plusz gyümölcseiként, amikor nem gondolták volna, megszülettek az ikrek, az ő nagy boldogságára, csak azt bánta, hogy olyan hosszú ideig egyke volt.

– Nem, te jó isten, dehogy… – az olasz nagyon úgy érezte, hogy csapdába esett, úgyhogy támadnia kellett: – Ne hívj engem f*sznak! Itt üvöltözöl a lépcsőházban, asszony, normális vagy? Így is van elég bajom!

– Megetted a nekem szóló küldeményt! Ezt semmivel nem fizetheted meg, te átkozott, hülye barom! Hogy mukorodnál meg ott, ahova az anyád szült volna inkább sünt, te anyaszomorító mocsokláda!

Az utolsó mondatot már az anyanyelvén ömlesztette a fickó arcába, így az semmit nem értett belőle, és megszeppenve hallgatott.

– Ez magyarul volt? – szólalt meg kétségbeesve.

– Úgy hát! – köpte a képébe a választ a megkárosított nő.

– B*sszus, ilyen hosszan mi nem tudunk káromkodni! – emelte meg félig-meddig elismerően a szemöldökét a férfi.

– Hát… Valamiben világelsők vagyunk… – gondolkodott el Andi, és egy pillanatra megszelídültek a vonásai. – De ide a csomagommal! Én nem is tudom… Nem is tudom… Mit csináljak veled?! Te hülye állat!

– Hallod, hagyd már ezt abba! – fakadt ki Andrea a női haraggal szembeni tehetetlenségében. – Mondom, hogy megtérítem a károd, hazaküldheted anyádnak, hogy pótolja a csomagod. Jól van? Lenyugodnál már végre?

Elhallgatott a magyar, csak egy halk sóhajt hallatott, jelezve, hogy nem volt minden rendben, de hajlott arra, hogy megoldást találjanak a problémára. A hazai ízek már át is futhattak ennek a beles taljánnak a testén, és sehol sem voltak már, hiába dühöngött rajta. Legalább a rajzok megmaradtak, és nem kajálta le ez a torkos pasi.

– Meddig tudod teljesíteni, ha nincs munkád? – szegezte neki a kérdést már sokkal higgadtabban, de ridegen.

– Amint visszakapom… Oké, az az igazság, hogy felfüggesztett nyomozótiszt vagyok. Múlt hónapban történt egy kis ügyem, de amint elrendezem, újra lesz állásom, és esküszöm, kifizetem a kárt, amit okoztam! Rendben? – próbált még mindig egyezkedni, mert nem akarta, hogy a csaj üvöltsön megint.

– Ez hihetetlen! Ide figyelj, én jogász vagyok, jó, nem itt, hanem otthon, szóval ezt durván lepapírozzuk, azt már, remélem, nem eszed meg! – fújta félig-meddig keserű, magyar szarkazmussal a nő.

Andrea nem tudta megállni, hogy csendben maradjon, kipukkadt belőle a nevetés.

– Mi van?! – mordult rá Andi.

– Semmi, semmi, csak jó a humorod. Bocsi! – visszakozott a pasi. – Amúgy nagyon szépen beszéled a nyelvünket.

– Na, el ne kezdd, mert s*ggbe rúglak…! – a magyarban felfortyant a sértett etnikai önérzet.

– Jó, jó, képzeld, én egy árva kukkot nem tudok magyarul, szóval te mindenképpen jobban állsz – hajolt meg bűnbánóan előtte az olasz.

– B*sszus… Be sem mutatkoztunk egymásnak. Andrea Rigó, Andi, de hívhatsz Sofiának, ha az neked könnyebb – húzta el a száját, mivel annyira nem volt ínyére a gazsulálás, de ha egyszer azt akarta, hogy ez a „digó” kifizesse a kárát, megmutatta ő is a kedvesebbik oldalát.

– Hát ez… Eszméletlen! Andrea Rigo, de kérlek, te ne hívj neveken, mert… Egyszerűen csak ne. Ha kell, duplán fizetek, csak ne legyek se Andi, se Andro, se f*sz, se egyéb… Jó?

– Jó… Akkor legyél Andrea. „Mégis lesz sztori abba a csoportba!”

Kezet fogtak, ha már ott voltak, még mindig az ajtó előtt állva, hátuk mögött a lépcsőházzal. A bal oldali szomszéd, Petunia néni már szakadt a vihogástól az ajtaja mögött hallgatózva, mert ő volt a helyi térfigyelő kamera. Ha csatlakozott hozzá a két barátnője, Barbara és Giunetta is, a sürgősségi postát meghazudtoló gyorsasággal terjedtek el mindenféle szaftos pletykák a házban.

– Szóval te rendőr vagy? – váltott témát a nő.

– Ez egy kicsit bonyolult. Ne haragudj, de nem jössz be inkább? Ne itt tárgyaljuk már ki, egyúttal megírhatjuk azt a szerződést, vagy mit… – invitálta a lakásba a férfi.

– Bocs, de nem megyek be idegenekhez, akkor sem, ha hasonló a nevünk és bizalmi szakmában dolgozik – tartotta fel a karjait védekezőn Andi. – Ha gondolod, hozz papírt, nálam van toll, és lent az utcában láttam egy kávézót… Megvárlak itt kint.

„Hát végtére az is megteszi” – gondolta Andrea, csak szótlanul biccentett, hogy akkor nem megy ebédelni, inkább eladósítja magát.

„Jézusom, a fene tudja, ha perverz, ráadásul felfüggesztett rendőr, beszervezve-épülve a maffiába, engem meg elad szexrabszolgának, nincs az az isten, menjünk nyilvános helyre!” – borzongott meg a csaj, elvégre nem Magyarországon volt, így még mindig hátránnyal indult az ismeretlenbe.

A férfi eltűnt egy időre az ajtó mögött, a nő pedig gombócot érzett a torkában, mert így sem érezhette azért biztonságban magát.

Mikor Andrea visszatért, Andi a hóna alá csapta a doboz maradékát, és egykedvűen baktattak le a lépcsőn.

Ha érdekelte volna őket, szétnézve gyönyörködhettek volna a bérház gótikus szerkezetében, archaikus pilonjaiban és a magyarokétól kicsit eltérő, mégis féludvaros-gangos felépítésében. De ők csak gyorsan túl akartak esni ezen a kényszerű procedúrán.

– Szóval Sofia – próbált meg az olasz is témát váltani.

– A harmadik nevem. Sajnos anyám nem írta rá a csomagra – hárította át a felelősséget a magyar.

– Aha… De a címzést is elb*szta – tette hozzá Andrea.

– Azt a technika k*rta el.

– Hol laksz akkor?

– Az 1-ben – biggyesztett egyet Andi, nem látta értelmét, hogy titkolózzon, ha ez nyomozó, úgyis megtalálná, ha akarná.

– Még sosem láttalak – kezdett csevegni a pasi, hátha mégsem kell majd duplán fizetnie a megevett csomagért, ha már ilyen kedves lett.

– Én se téged, ez megnyugtat? – kapta a riposztot a csajtól, akit pontosan annyira érdekelt ez a fickó, hogy fizessen, aztán sose lássák egymást.

Kiléptek az utcára, és megkönnyebbülten vették észre, hogy a kaputól százötven méternyire tényleg nyílt nemrég egy beülős vendéglátó hely.

– Nézd, ez a héten nyitott, jó lesz? – engedte volna előre lovagiasan a nőt Andrea.

– Megteszi, menj csak be nyugodtan! – lendítette engedékenyen a szabad kezét Andi.

– Oké – vont vállat a férfi, és szót fogadott. „Ez nem is nő.”

„Ez nem is férfi, hanem egy papucs!”

A magyar jót mulatott magában.

A frissen megnyílt kávézó még kongott az ürességtől, hiszen egy óra múlva szünetet tartottak amúgy is, illetve még annyira nem ismerték ezt a helyet az errefelé járók. Ez kapóra jött nekik, hogy senki nem fogja zavarni őket, így leültek az egyik páros asztalhoz az ablak mellé.

– Mivel nem hoztam a laptopom, kézzel írom meg a szerződést, de figyelmeztetlek, hogy annak ugyanolyan értéke van, mint a gépeltnek – darálta átható tekintettel a csaj.

– Tisztában vagyok vele, és nem akarok csalni. Tényleg sajnálom, ami történt – válaszolta megnyugtató hangon a pasi.

Andi lassan körmölni kezdett egy pár sornyit a jognyelvből, olaszul, majd lemásolta egy másik papírra is, szépen megvonalazta az aláírásnál, illetve hagyott tanúknak is helyet.

„Kártérítési szerződés törlesztési nyilatkozattal

Alulírott Andrea Rigó (született: Budapest, 1987. november 30., anyja neve: Kovács Györgyi, állampolgársága: magyar, tartózkodási helye: Milánó, Via Gabriele D’Annunzio 1., földszint 3.), továbbiakban Károsult Fél, ezen szerződés értelmében kártérítésre kötelezi alulírott…”

– Ide írd be az adataid, légy szíves! – dugta a szerződő partnere orra alá a papírt.

„… Andrea Rigo (született: Trento, 1983. április 13., anyja neve: Antonia Barticelli, állampolgársága: olasz, tartózkodási helye: Milánó, Via Gabriele D’Annunzio 11., 3. emelet 9.), továbbá Károkozó Felet, az alábbi törlesztési feltételekkel…”

– Mennyi a csomag értéke? – kérdezte kicsit magába szállva a férfi.

– Az értékjelzőt nézem – forgatta a dobozt a nő. – Azt mondja, 100 euró. Hát akkor ez ennyi! Nagyon le vagy égve?

Kicsit kezdte megsajnálni ezt a szerencsétlen taljánt.

– Hát… Speciel van összevissza 60 euróm hó végéig. Szerinted? – válaszolta kicsit sértetten Andrea, mert érthetően nem szerette, ha az anyagiakról faggatták.

– Már ne is haragudj, de megetted a kajámat, amit nekem küldött az anyám! – csattant fel Andi, miután érzékelte, hogy felszívta magát a „csomagrabló”. – Sokba került neki!

– Értem, értem, nem kell hangoztatnod – emelte fel a tenyerét most Andrea védekezőn. – 100 euró… 20 euró 5 hónapig? Sőt! Most adok húszat, ezt így meg merem ígérni… – nyúlt be a kabátja belső zsebébe a tárcájáért, és kitett két tízest.

– Oké, de feljegyezzük – nyújtotta fel mutatóujját a jogász végzettségű nő, és folytatta az írást:

„Az okozott kár teljes értéke: 100 EUR. Havi törlesztés: 20 EUR. Törlesztés lejárta: 5 hónap a szerződés keltétől számítva. Első részlet fizetése a szerződés keltével megegyező napon. Bonyolítás…”

– Tőlem fizetheted a maradékot bankszámlára is, és akkor nem kell találkoznunk, egyszerűbb. Jó így?

– Naná!

Andi leírta az édesanyja otthoni bankszámlaszámát, hiszen akkor odamegy majd a pénz, ahol a legjobban hiányzott. Szerencsére emlékezett a SWIFT kódra és az IBAN-ra is, és tudta, hogy fogadhatott eurót is, hiszen ő is így utalgatott át a családjának már vagy fél éve, amióta kint élt.

„…bankszámlán történik minden hónap…”

– Hányadikán lenne jó fizetni?

– Legyen hó eleje, essünk túl rajta!

„…ötödikéig. A törlesztés elmaradása esetén csak egy összegben fizethető, ellenkező esetben peres eljárást és kötbérezést von maga után (a mindenkori helyi polgárjogi szabályzat szerint).”

– Aláírás, kelt ma, és így tovább. Már csak két tanú kell – fordította szignóra Andrea elé a papírt. – Olvasd át, csak utána folytatom a másolást a másikon!

– Pöpec – biggyesztett elismerően a férfi, miután végzett az áttekintéssel. – Külföldi létedre!

– Fasiszta! – hurrogta le a nő.

– Na, idefigyelj! – fenyegette meg ujjával a pasi, hirtelen megemelkedő hangulatban, mert a politikai megbélyegzést különösképp nem szerette.

Elég volt a lelkiismeretében együtt élni a klerikális felmenőivel, és azok bűneinek terhével, amikor a szívében-lelkében ő inkább baloldalinak vallotta és liberálisnak érezte magát.

– Te figyelj ide! – nézett bele ellentmondást nem tűrőn a szemébe, mikor végzett az átkopírozással, majd folytatta: – Keressünk két tanút, ezzel megbízlak. Addig várok, de siess, mert egykor el kell indulnom dolgozni. És nyugi… Leszek annyira jó fej, hogy fizetem a kávédat!

„Még neki áll feljebb… Esküszöm, beperelem!”

– Kösz – vetette oda foghegyről a pasi, majd felkelt az asztaltól, és a pincérek irányába indult, hogy szerezzen közülük kettőt, aki hajlandó lesz tanúskodni. „Ettől függetlenül, tessék… Hiába nagyvonalúskodik ez az emancip*nci, ha egyszer sokba kerül nekem!”

Megint ő volt az áldozat, akit lehúztak a nők, még akkor is, ha ez esetben valahol jogos volt a dolog.

Rendesek voltak a hely kiszolgálói, mert szívesen tanúskodtak, még ha ez szokatlan is volt, mondván:

– Friss vendégeknek bármit, ugye, visszajöttök?

– Persze… Törzsvendégek leszünk, ahogy elnézem – morgott elég rossz hangulatban Andrea, már nagyon túl akart esni a formalitásokon, hogy leléphessen csajozni és elfelejteni ezt a csomagmalőrt, legalábbis jövő hónap ötödikéig.

– Összeköltöztök? – légies könnyedséggel vigyorgott mellette a pultos, miközben oda se nézve firkantotta alá a dokumentumot, két példányban.

– Mi van?! – bámult rá idegesen a nyomozó.

– Oké, semmi közöm hozzá. Jó az ízlésed – kacsintott rá a fazon, ezzel végképp kiakasztva a férfit.

– Nem a barátnőm, b*szod! Csak egy csaj az utcából… Nem látod a szerződést? Épp levág 100 euróra. Szerinted barátnő lenne az ilyen?! – fakadt ki magából, az sem érdekelte, hogy a vendéglátós végtére is idegen volt.

– Pedig felszedhetnéd. A vörösek állítólag nagyon huncutok az ágyban! – a tanú széles mosolya egy percig nem csökkent.

– Hagyjál már, ember! …Köszi a tanúskodást, de… Nőügyekben otthon vagyok, hidd el! Este fel is csípek egyet. Ha kell, vigyed, tőlem aztán! – mutatott hanyagul Andi felé, aki az óráját nézegette épp, már nagyon mehetnékje volt.

– Oké, oké – visszakozott még mindig mosolyogva a pultos. – Szólok Leonának, egy perc és kimegy hozzátok, csüccs le addig!

Andrea visszament az asztalukhoz, és leült.

– Mindjárt jön a pincérnő, és ő is tanúskodik. Amúgy bejössz a pultosnak – mutatott hüvelykujjal a háta mögé, lazán.

– Szuper – nyögte unottan a nő.

– Megadod neki a számodat? – élcelődött a pasas.

Mindkettejüké ott díszelgett a szerződésen, úgyhogy, ha adta, ha nem, a tanújuk se perc alatt lekörmölte magának.

– Haladhatnánk már? Félórám van lelépésig, nekem utána dolgoznom kell, tudod, nekem még van munkám és szeretném is megtartani – fújta ki egy szuszra Andi, mert már nagyon unta a várakozást, szeretett volna máshol lenni, még a futószalag mellett is jobban érezte volna magát.

– Oké – szótlanodott el Andrea. – Mindjárt jön.

Ő is inkább ment volna már kiélni a vágyait valakin, akit elé sodort a sors. Bár mikor kinyitotta az ajtót ennek a boszorkánynak, megesküdött rá, hogy vele is jó lett volna…

A szőkére festett Leona hamarosan megjelent egy blokkfüzettel és tollal.

– Tonio mondja, hogy tanúskodnom kéne, hol írjam alá?

Két példányban dedikálhatott, ha már ott volt.

– Nagyon cukik vagytok ám – bazsalygott a pincérnő.

– Mi? Ezt is Tonio mondta? – vágta rá kétségbeesetten Andrea.

– Nem! Csak rátok kell nézni – kuncogott Leona.

– Hogy? Nem vagyunk együtt, isten őrizz! Ma ismertem meg – hüledezett Andi, és összehúzta magát. – Egy szerencsétlenség miatt találkoztunk, ennyi.

Végigfutott az agyán a felismerés, hogy azért, ha más körülmények között találkoznak, nem utasítja el. Még ha most a háta közepére is kívánt egy kapcsolatot…

– Na, megvagyunk – csapta elé Andrea a két papírt, mikor a felszolgálólány is aláírta. – Mindenki mehet a dolgára…

Andi fellélegzett:

– Így van.

– Ne haragudjatok, de ki állja a számlát? – kérdezte félénken Leona.

– Én – felelte a magyar, és odanyújtotta az olasztól kapott egyik, tíz eurós bankjegyet: – Tartsd meg a visszajárót, köszönetképpen a tanúzásért.

„Odaadnám az egészet, hogy felb*sszam ennek a csókának az agyát, de azért azt nem engedhetem meg magamnak…”

– Köszi! – csillogott a lány szeme.

A férfivendégé is, csak neki éppen az idegtől szórt szikrákat a két kicsi kék tó. A tengerszem.

„Már költi a pénzem, pedig nem is a csajom!”

– Mindenkinek további szép napot! – köszönt el a Rigó lány, azzal hátat fordított és távozott a kávézóból.

Rigo nyomozó még azért végigstírölte a fenekét, de inkább csak a benne tomboló feszültség enyhítése érdekében, hogy azt gondolhassa:

„Ez mégiscsak egy tipikus vörös nő! De a s*gge jó…”

Andi elégedetten csapkodta össze tenyerét a hely előtt, és csak ez jutott eszébe:

„Ne b*szakodj egy jogásszal, akkor se, ha sor mellett gürizik! Ez az Andrea Rigo egy tipikus pasi! Szép szemű idióta!”

+ + + +

Egy hónap múlva Enzo Traverdi, Andrea közvetlen felettese csöngetett be a felfüggesztett zsaruhoz.

– Szevasz, Rigo, hogy s mint?

Andrea meg is lepődött, mert tényleg nem voltak abban a nexusban, hogy meglátogassa őt.

– Köszönöm, megvagyok, őrület határán, hogy nem járhatok be, de… Majd véget ér ez is.

Behívta a lakásba, és leültek az ülőgarnitúrára.

– Sajnálom, hogy nem álltam ki melletted, öregem, ki kellett volna. Közben Brazziót menesztették, mert kiderült, hogy más körzetben szintén voltak hivatali túlkapásai, hasonlóan szidalmazott másokat, meg még molesztált is pár nőt. Úgyhogy neki annyi. Egyúttal kérték, hogy közöljem veled, visszahelyeznek az állományba, holnap bejöhetsz átvenni a jelvényt meg a szolgálati fegyvered.

– Ez komoly? – a férfi alig bírta elhinni.

– Ráadásul kártérítésként megkapod az elmúlt két hónap alapfizetését is, hiszen Brazzio miatt kiestél a munkából.

– De pofán vertem… – hüledezett Rigo.

– Ja, előléptetésre jó ideig ne számíts, de ejtettek ellened minden vádat a testitől a függelemsértésig.

– Hát ez… Köszönöm, Traverdi százados.

– Itt, nálad csak Enzo. Gondoltam, eljövök, megmondom a hírt, és megnézem már, hogy vagy… – paskolta meg a vállát a rangidős.

– Most már királyul – vigyorgott az újra alkalmazott nyomozótiszt. – Kávét? Bort?

– Bort, köszönöm, az jó lesz…

Aznap jót beszélgetett a közvetlen felettesével, kidumálták az őrsöt, Brazziót, az exeiket és az AC Milan legutóbbi szokásosan szuper teljesítményét, közben pedig rájött, hogy végre, olyan hosszú idő után jól érezte magát.

Másnap egyenesen a munkahelyére ment, ahol a megfelelő bürokratikus rendszerben felvette a fegyverét és visszakapta a jelvényét, valamint az asztalát, ahol most kétszer annyi papír roskadozott, mint a felfüggesztése előtt.

– Ez mi az istencsapása? – akadt ki az irathalmon.

– Bocsi, Rigo! – lépett mellé Catarina, a titkárnő. – Tanúskodnod kéne Brazzio ellen, és ki kell tölteni egy rakás, erre vonatkozó ügyiratot.

– K*rva jó, határidő? – sóhajtott frusztráltan a férfi.

– Hát így tegnapra… – az asszisztensnő félénken merte csak kimondani ezt, mivel Andrea elég hirtelen pasas hírében állt, és Brazziót is beutalta a fogászatra, hosszú procedúrára.

Aznapra megvolt a munkája, meg másnapra is, de nem bánta, mert „hálából” még délelőtt megkapta az elmaradt fizetéseit. Egészen feldobódott ettől, így azt sem bánta, amikor a telefonja megcsörrent, és kijelezte „a magyar csaj” telefonszámát.

– B*ssza meg! Teljesen kiment a fejemből! – sziszegett, majd felvette. – Szia, Sofia!

– Szia, Andrea!

– Ne haragudj, de teljesen… Elfelejtettem!

– Gondoltam, ezért szóltam rád. Ma megoldható? Anyámék gondban vannak…

– Persze! Lehet, hogy egyben kifizetem az egészet, nem darabokban? Tudom, hogy úgy szerződtünk, de…

– Mi van, rád esett a bank? – gúnyolódott a nő, de érződött a hangján, hogy megkönnyebbült.

– Visszakaptam a munkám! – úgyhogy nem átallott örülni ő sem.

– Gratulálok! – Andinak tényleg jó kedve volt. – Persze, fizetheted egyben, Anya nem fogja bánni. És Andrea…

– Igen?

– Tényleg örülök, hogy megint van munkád. Sok sikert, de… Ha legközelebb csomagot kapsz az én nevemre, légyszi… Ne edd meg! Hozd át, megkínállak, de tudjak róla, rendben?

A férfi felnevetett.

– Naná, sőt…

Őrült ötlet jutott az eszébe, ahogy agyán átszáguldott egy nagy adag endorfin.

– Mit szólnál hozzá, ha kompenzálnék egy kicsit? Megettem a kajádat, szóval… Meghívnálak egy vacsorára?

Síri csend lett a vonal végén, úgyhogy sürgősen megbánta a vidámsághormon okozta kilengést.

– Szigorúan keresztbeevős vacsora! Csak te eszel, én meg nézlek. Semmi egyéb! Oké, Sofia?

– Már megijedtem – szólalt meg ridegen a túlvég. – Legyen! Mikor?

– Ma este hét?

– Oké, délelőttös voltam, ráérek. Hol?

„Nálam?” – dolgozott tovább a kisördög a pasi fejében, de résen volt és nem hagyta, hogy a száján is kibuggyanjon.

– Andrea, ott vagy?

– Naná, hol lennék? Ajánlj valamit, ahol te ennél, elvégre te fogsz, meghívlak, én nem eszem… Ez a te estéd!

Most Andi nevetett fel. „Nem mer meghívni magához, tudja, hogy visszautasítanám” – gondolta.

– Legyen a Taverna, az utca végében, ismered?

– Azt hiszem, jártam már ott – hazudta a férfi, mert amikor tehette, oda ugrott le kajálni. – Legyen!

– Akkor hétkor a Tavernában – felelte határozottan a nő –, aztán pontos legyél ám! Mint egy magyar, nem pedig, mint egy olasz…

Hát helyben voltak, máris jöttek a „bambina” szabályai, pedig még semmi sem történt közöttük.

Andrea nem igazán volt magánál, az állományba való visszaemelés és az utólagos plusz kifizetés öröme megrészegítette, így az, hogy egy „kvázirandit” beígért a csajnak, éppen belefért a viselkedésébe.

– Randi? – kacsintott rá az egyik kollégája.

– Inkább szívességvacsora – legyintett, de legbelül érezte, hogy nem így volt.

– Lóf*szt – röhögte szembe a munkatárs. – Hol van a minden este aktív Andro, ember? Kapd el! Legalább lenyugszol kicsit. Új főnököt kapunk, azt már nem csűrheted szájba…

– Kösz a tippet – nyöszörögte kijózanodottan az eufóriából.

„Csak egy rohadt vacsora. Semmi több. Nem randi! Hallod, Andrea?” – zakatolt a fejében a saját intelme önmagához.

+ + + +

Rigó Andi az előszobatükör előtt próbálgatott fel pár ruhát. „Hülye vagy, fiam – pedig lány volt –, mondaná az apám, hát mit csinálok itt? Ez nem randi! Felkapok valami átlagos felsőt egy uncsi alsóval, aztán csókolom! Ez csak egy kiegyenlítő vacsora. Visszaadja, amit elvett. Ennyi! És át is utalta az egész összeget, anyám írta, hogy azonnal megkapta, szóval… Le lehet vele zárni az ügyet.” Majd dudorászni kezdett egy retró dalocska mintájára: