A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King – Peter Straub: BLACK HOUSE

First published in 1984 by Viking Penguin, Inc.

Copyright © Stephen King and Peter Straub, 2001

This translation is published by arrangement with the author and the author’s agent, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Bihari György örököse, 2026

A fordítást az eredetivel egybevetette Neset Adrienn

Fordította

BIHARI GYÖRGY

David Gernertnek és Ralph Vicinanzának

You take me to a place we never go,

You send me kisses made of gold,

I’ll place a crown upon your curls,

All hail the Queen of the World!

Ismeretlen helyre viszel engem,

Arany csókokat küldesz nekem,

Koronát teszek fürtjeidre,

Éljen a Világ Királynője!

A Jayhawks együttes dala

ITT ÉS MOST…

ELSŐ RÉSZ
Isten hozott Szurdokországban!

1

Itt és most, ahogy egy régi barát mondta mindig, a képlékeny jelenben, ahol a tisztánlátás sohasem garantálja a tökéletes látást. Itt, úgy hatvan méterrel a föld felett, egy sikló sas magasságában vagyunk Wisconsin legnyugatibb csücskében, ahol a Mississippi mellékfolyói jelentik a természetes határt. Most, pénteken kora reggel, július közepén, néhány évvel egy új század és egy új évezred kezdete után, amelyeknek szeszélyes útjai olyan rejtettek, hogy még egy vak ember is jobban láthatja, mi vár ránk, mint én vagy önök. Tehát itt és most épphogy reggel hat óra van, a nap alacsonyan lebeg a felhőtlen keleti égen, kövér, magabiztos, sárgásfehér labdaként gurul a jövő felé, ahogy szokott, maga mögött hagyva a kitartóan halmozódó múltat, amely annál sötétebb, minél messzebbre nyúlik, vakká téve mindnyájunkat.

Lent a korai napsugárban felizzanak a folyó széles, lágy fodrai. Napfénytől csillog a Burlington–Észak-Santa Fe-vonal sínpárja a folyópart és az Oo mellékút, más néven Szöggyár sor koszlott, kétszintes házainak hátsó fertálya között. Ez a legalacsonyabb pontja a kellemes külsejű kisvárosnak, amely keleti irányban kúszik fel a domboldalon alattunk. Ebben a pillanatban mintha az élet is visszatartaná a lélegzetét Szurdokországban. A mozdulatlan levegő olyan feltűnően tiszta és édes, hogy az ember akár még az innen egy kilométernyire kihúzott retek szagát is érezni véli.

A nap felé mozdulva eltávolodunk a folyótól, átsiklunk a ragyogó síneken, a Szöggyár sor hátsó udvarai és tetői felé, ahol lábtámaszukra állított Harley Davidsonok sorakoznak. Ezek a nem túl megnyerő házacskák az imént tovatűnt század elején épültek a Pederson Szöggyárban alkalmazott öntőmunkásoknak, formakészítőknek és csomagolóknak. Azon az alapon, hogy a melósok nemigen fognak panaszkodni ingyen kapott szállásuk hiányosságaira, olyan olcsón húzták fel őket, amennyire csak lehetett. (A Pederson Szöggyár, amely több érvágást is elszenvedett az ötvenes években, 1963-ban vérzett el végleg.) A várakozó Harley-k azt sugallják, hogy a gyári munkások helyét egy motorosbanda foglalta el. A motorok tulajdonosainak egyöntetűen ádáz külseje, kócos haja, bozontos szakálla, jelentős pocakja, fülbevalója, fekete bőr motoroszubbonya és hiányos fogsora látszólag erősíti ezt a feltételezést. De a többi feltételezéshez hasonlóan ebben is csak egy féligazság feszeng.

A Szöggyár sor jelenlegi lakóit, akiket a gyanakvó helyiek Mennydörgő Ötöknek kereszteltek el röviddel azután, hogy elfoglalták a parti házacskákat, ilyen könnyen nem lehet beskatulyázni. Szakmunkások a Kingsland Sörfőzdében, amely a város déli határában áll, egy háztömbnyire keletre a Mississippitől. Ha jobbra nézünk, láthatjuk a „világ legnagyobb dobozos söreit”, a tartálytornyokat, amelyekre a Kingsland Old-Time Lager sörének címkéit festették titáni méretekben. A Szöggyár sor lakói az Illinois-i Egyetem Urbana-Champaign campusán ismerkedtek meg, ahol egy kivétellel valamennyien angolt vagy filozófiát tanultak. (A kivétel az egyetemi klinika rezidens sebésze volt.) Gunyoros örömüket lelik benne, hogy Mennydörgő Ötöknek hívják őket, amit kedvesen rajzfilmszerűnek találnak. Ők „Hegeli Hulladékok”-nak nevezik magukat. Ezek az urak érdekes társaságot képeznek, később közelebbről is megismerkedünk velük. Egyelőre csak a kézzel mázolt plakátokat figyelhetjük meg, amelyeket több ház homlokzatára, két lámpaoszlopra és két elhagyatott épületre ragasztottak. A plakáton ez áll: HALÁSZ, IMÁDKOZZ A ROHADT ISTENEDHEZ, NEHOGY MI KAPJUNK EL ELSŐNEK! EMLÉKEZZ AMYRE!

A Szöggyár sortól meredeken fut felfelé a domboldalon a Chase utca, amelyben ködszínű, kopott, festetlen házak állnak: az öreg Nelson Hotel, ahol néhány elszegényedett lakó alszik, egy üres képű kocsma, egy unalmas cipőbolt, amelynek piszkos kirakata Red Wing munkásbakancsokat kínál, továbbá néhány fakó épület, amelyeknek rendeltetését semmi sem jelzi, és valahogy furcsán álmatagnak, elmosódottnak tűnnek. Ezek az épületek a kudarcba fulladt feltámadás légkörét árasztják, mintha a sötét, nyugati területekről menekítették volna ki őket, noha még mindig halottak. Bizonyos értelemben ez is történt velük. A Nelson Hotel homlokán három méter, a meredek utca másik oldalán álló utolsó két épület hamuszín homlokzatán hatvan centiméter magasan egy okkersárga, vízszintes sáv jelzi az 1965-ös áradás felső vonalát, amikor a kiöntő Mississippi elnyelte a partokat, a síneket, a Szöggyár sort és a Chase utcát is csaknem a domb tetejéig.

Az árvíz szintje felett kiemelkedő Chase vízszintessé laposodva, kiszélesedve átalakul az alattunk elterülő kisváros, French Landing főutcájává. Tömpe járdáit valódi boltok és nem azok kísértetei szegélyezik: a Benton’s Rexall gyógyszertár, a Reliable Hardware vasáru, a Szombat Éjszaka videóüzlet, a Regal ruházati bolt, a Schmitt vegyeskereskedés, ahol elektronikai cikkeket, magazinokat, üdvözlőkártyákat, játékokat és Brewers, Twins, Packers, Vikings és Wisconsini Egyetem feliratú sportruházatot árulnak. Továbbá itt található az Agincourt mozi, a Söntés Bár & Grill, a Gazdálkodók Első Állami Bankja és Samuel Stutz Fotográfiai Stúdiója (amely szépen keres az érettségizők fényképein, az esküvői fotókon és a gyermekportrékon). Néhány sarokkal odébb az utca a Lyall Road nevet veszi fel, az épületek eltávolodnak egymástól, földszintes faházakká töpörödnek, homlokzatukon táblák hirdetnek biztosítási ügynökségeket, utazási irodákat; ezután az utca országúttá válik, amely kelet felé elhagyja a 7-Eleven boltot, a Reinhold T. Grauenhammer veteránotthont, a helyiek által Goltz néven ismert nagy mezőgazdasági áruházat, majd eltűnik a lapos ugarföldek között. Ha még harmincméternyit emelkedünk a tiszta levegőben, és megvizsgáljuk, mi terül el alattunk és előttünk, morénateknőket, szurdokokat, fenyőktől tüskés alacsony dombokat, márgában bővelkedő völgyeket láthatunk, amelyek a talajszintről láthatatlanok, amíg el nem éri őket az ember. Valamint kanyargó folyók, kilométernyi szántók foltos takarója és kisvárosok bukkannak fel – ez utóbbiak egyike Centralia, alig néhány szétszórt épület két keskeny országút, a 35-ös és a 93-as kereszteződésében.

A pontosan alattunk elterülő French Landing úgy fest, mintha éjszaka kiürítették volna. Senki sem sétál a járdákon, senki sem hajol le, hogy bedugja a kulcsot a Chase utca valamelyik üzletének zárjába. A boltok előtti rámpákon sehol egy kocsi vagy kisteher; majd csak egy óra múlva kezdenek feltünedezni egyesével, kettesével, aztán pár óra múlva már tisztességes kis patakban érkeznek. Nem világít lámpa a boltok kirakatában, sem a környező igénytelen házak ablakában. A Chase-től egy háztömbnyire húzódik kelet–nyugati irányban a Sumner utca, amelyen négy egyforma, vörös téglás emeletes házban található a French Landing-i Könyvtár; dr. Patrick J. Skarda körzeti orvosi rendelője, továbbá a Bell & Holland ügyvédi iroda, amelyet Garland Bell és Julius Holland, az alapítók gyerekei tartanak fenn, a Heartfield & Fia Temetkezési Vállalat, amely jelenleg egy hatalmas, St. Louis-i központú cégbirodalom tulajdona, és végül French Landing postahivatala.

Ettől a csoporttól egy jókora parkolóban végződő, széles felhajtó választja el a következő épületet, amely a sarkon áll, ott, ahol a Sumner keresztezi a Harmadik utcát: ez is vörös téglából épült, ez is kétszintes, de hosszabb, mint a szomszédai. Az emelet hátsó részén festetlen vasrácsok takarják el az ablakokat, és a parkolóban álló négy járműből kettő rendőrautó, tetejükön lámpával, oldalukon az FLPD felirattal. Furcsán festenek a rendőrautók és a rácsos ablakok ebben a vidéki nyugalomban – ugyan miféle bűntény történhet itt? Bizonyosan semmi komoly; kizárt, hogy bolti lopásnál, ittas vezetésnél és alkalmi kocsmai verekedéseknél súlyosabb dolgok eshessenek.

Mintha csak a kisvárosi élet békéjét és szabályozottságát bizonyítaná, oldalán a LA RIVIERE HÍRMONDÓ feliratot viselő vörös furgon ereszkedik lassan a Harmadik utcán, és csaknem minden postaládánál megáll, hogy a vezető bedugdoshasson egy-egy napilapot. Amikor a Sumnerre fordul, ahol a házaknak levélnyílása van, és nincsenek postaládák, a vezető egyszerűen az ajtók elé hajítja az újságot. Kék csomagok koppannak a rendőrőrszoba, a temetkezési vállalat és a rendelő ajtajában. A postahivatal nem kap újságot.

És tessék, a rendőrség földszinti ablakai mögött mégis égnek a lámpák. Nyílik az ajtó. Kilép egy magas, sötét hajú fiatalember, aki rövid ujjú, halványkék rendőringet, szolgálati övet és sötétkék nadrágot visel. A széles öv és az arany jelvény, amely Bobby Dulac mellén csillog a friss napfényben, és egyáltalán minden, amit visel, beleértve a csípőjére csatolt kilenc milliméteres pisztolyt, éppen olyan újnak tűnik, mint Bobby Dulac. Figyeli, ahogy a piros furgon balra fordul a Második utcán, és elkomorodva mered az összetekert újságra. Megböki fekete, ragyogóra fényesített cipőjének orrával, csak annyira hajol le, hogy úgy tűnjék, mintha megpróbálná elolvasni a főcímet a fólián át. Ez a technika nyilvánvalóan nem működik. Még mindig komoran földig hajol, és olyan meglepően finom mozdulattal veszi fel az újságot, ahogy az anyamacska kapja szájába a kölykét. Kissé eltartja magától, végigpillant a Sumner utcán, fürgén megfordul és eltűnik az őrszobán. Mi, akik kíváncsian ereszkedtünk alá, hogy megfigyeljük a Dulac által előadott érdekes jelenetet, követjük őt.

Szürke folyosó vezet egy sima ajtó és az igen keveset közlő, kicsiny faliújság melletti vaslépcsőhöz, amelyen lefelé az apró, szekrényes öltözőhöz, a zuhanyozóhoz és a lőteremhez, felfelé egy kihallgatási helyiséghez és két, egymással átellenes, jelenleg lakatlan cellasorhoz juthatunk. Valahol a közelben rádió szól, ilyen békés reggelhez képest túl hangosan.

Bobby Dulac kinyitja a felirat nélküli ajtót, belép, mi pedig az ő tükörfényes sarkában loholunk be a szolgálati helyiségbe, amelyet az imént hagyott el. Több iratszekrény támaszkodik a falnak; szomszédságukban ütött-kopott faasztal, ezen szépen felhalmozva dossziékba gyűjtött iratok egy tranzisztoros rádió mellett, amely a kellemetlen lárma forrásának bizonyul. A közeli KDCU-AM – a Te Hangod Szurdokországból – stúdióból a veszettül szórakoztató George Rathbun ontja Wisconsini Versenyek című népszerű reggeli műsorát. A jó öreg George mindig túl hangos, mindegy, milyen halkra állítjuk a rádiót; a fickó zajos – mert ez is része a róla kialakult képnek.

Pontosan az ajtóval szemben levő fal közepén egy bezárt, sötét homokfúvott üvegajtó van, amelyre a DALE GILBERTSON RENDŐRFŐNÖK feliratot festették. Dale még vagy fél óráig nem jön be.

Tőlünk balra a sarokban két íróasztal áll derékszögben, ezek egyikétől néz most fel Tom Lund, egy szőke rendőr, a Dulac két ujja között lógatott csomagra. Nagyjából annyi idős, mint a társa, de hiányzik belőle a pénzverdéből frissen kikerült érme fénye, amellyel a másik ragyogott egészen öt perccel ezelőttig.

– Jól van – mondja Lund. – Rendben. A legújabb folytatás.

– Azt hitted, talán a Mennydörgő Ötök viziteltek nálunk megint? Tessék. El sem akarom olvasni ezt a vacakot. – Az újságra rá sem pillantva Bobby egyetlen, atletikusan lendületes csuklómozdulattal áthajítja a lapot a kettejüket elválasztó háromméternyi deszkapadló felett, jobbra fordul, nagyot lép, és elhelyezkedik az asztalnál egy pillanattal azelőtt, hogy Tom Lund elkapná a La Riviere Hírmondó mai számát. Öldöklő pillantást vet az asztal mögött lógó hosszú táblára felkrétázott két névre és a számos részletre. Bobby Dulac egyáltalán nem látszik boldognak, sőt úgy fest, mint akit mindjárt kirobbant egyenruhájából a harag.

A KDCU stúdiójában vaskos hangon, boldogan ordít fel George Rathbun:

– Kedves telefonáló, várjon már egy percet, és ne hülyéskedjen! Egyáltalán ugyanarról a meccsről beszélünk? Kedves telefonáló…

– Talán Wendell észhez tért, és úgy döntött, hogy leáll – vélekedik Tom Lund.

– Wendell – mondja Bobby. Mivel Lund csak az ő csillogó, sötét tarkóját látja, a megvető kis ajakbiggyesztés kárba vész, de azért biggyeszt.

– Kedves telefonálóm, hadd tegyek fel egy kérdést, de szeretném, ha igazat mondana. Tényleg látta a tegnap esti meccset?

– Nem is tudtam, hogy ilyen puszipajtásod Wendell – mondja Bobby. – Azt sem tudtam, hogy egyáltalán eljutottál ennyire délre, mint La Riviere. Azt gondoltam, hogy számodra az jelenti a klassz estét, ha benyalsz egy korsó sört, és megpróbálsz százat ütni az Arden tekepályán, erre most kiderül, hogy egyetemi városok újságíróival szoktál együtt lógni. Alighanem összepuszilkodtál a Wisconsini Patkánnyal is, azzal a hapsival a KWLA-tól. Sok vagány csajt szedtél már fel így?

A telefonáló elszalasztotta az első félidőt, mivel el kellett hoznia a srácát Mount Hebronból egy egyéni konzultáció után, de attól kezdve, naná, hogy látott mindent!

– Mondtam én, hogy Wendell Green a barátom? – kérdezi Tom Lund. Bobby válla felett láthatja a táblán az első nevet. Tehetetlenül bámulja. – Csak találkoztam vele a Kinderling-ügy után, és a fickó nem tűnt olyan rossznak. Valósággal megkedveltem. Mondhatni, megsajnáltam. Szeretett volna egy interjút csinálni Hollywooddal, az pedig egyszerűen faképnél hagyta.

Persze hogy látta a hosszabbításokat, meséli közben a szerencsétlen telefonáló, innen tudja, hogy Pokey Reese elérte a bázist.

– Ami pedig a Wisconsini Patkányt illeti, akkor sem ismerném fel, ha látnám, és úgy vélem, hogy az úgynevezett zene, amit játszik, a legpocsékabb szemét, amit valaha is hallottam életemben. Először is, hogyan juthatott az a cingár, tésztaképű genyó saját műsorhoz? Egy egyetemi adónál? Mit árul ez el a mi csodálatos La Riviere-i egyetemünkről, Bobby? Mit árul el egész társadalmunkról? Ó, elfelejtettem, hogy te szereted ezt a szart.

– Nem, én a 311-et és a Kornt szeretem, de te annyira nem vagy benne, hogy Jonathan Davist sem tudnád megkülönböztetni Dee Dee Ramone-tól, de ezt felejtsük el, jó? – Bobby Dulac lassan megfordul, és a társára mosolyog. – Ne totojázz! – A mosolya egyáltalán nem kellemes.

– Már hogy én totojázok? – Tom Lund tágra nyitja szemét, a sértett ártatlanságot parodizálva. – Jézusom, talán én hajítottam keresztül az újságot az irodán? Nem, úgy rémlik, nem én voltam.

– Ha még sohasem láttad a Wisconsini Patkányt, akkor honnan tudod, hogy néz ki?

– Ugyanonnan, ahonnan azt, hogy tiritarka haja van, és az orrát kifúratta. Onnan, ahonnan azt, hogy szarrá hordott fekete bőrdzsekit visel, ha esik, ha fúj.

Bobby várakozik.

– A hangjából. Az emberek hangja tele van információval. Amikor egy pasas annyit mond, hogy „Úgy tűnik, szép napunk lesz!”, ebből el tudod mesélni az élete történetét. Akarsz mást is tudni a Patkány Srácról? Hat-hét éve nem járt fogorvosnál. Rohadnak a fogai.

A KDCU ocsmány betontömbjéből, amely a Félsziget úton áll a sörfőzde mellett, a rádióból, amelyet Dale Gilbertson adományozott jóval előbb, mintsem Tom Lund vagy Bobby Dulac először felvették volna egyenruhájukat, egyre csak bőgi kedélyes felháborodással a jó öreg, megbízható George Rathbun, akitől százötven kilométeres körzetben a feleségükre mosolyognak a gazdák a reggelizőasztal felett, és hangosan felkacagva hajtanak tovább a teherautó-sofőrök:

– Esküszöm, drága uram, és ez vonatkozik minden egyes beszélgetőpartneremre az utolsó telefonálóig, én kedvelem önt, ez a való igazság, én úgy kedvelem önt, ahogy a mamája szereti a répaföldjét, de azért maguk, emberek, néha IGAZÁN MEGŐRJÍTENEK! Öregem. A tizenegyedik inning elején már két kiesés! A Reds hét-hatra nyert! Játékosok a kettes és a hármas bázison! Az ütő a középső mezőbe ütött, Reese elindult a hármas bázisról, jó dobás a hazaihoz, egy tiszta érintés, tiszta érintés! EGY VAK IS LÁTHATTA VOLNA!

– Hé, én úgy gondoltam, hogy az biztos kiütés volt, és csak a rádiót hallottam – mondja Tom Lund.

Mindketten az időt húzzák, és ezt tudják is.

– Én azt mondom – bömböli Szurdokország kétségkívül legnépszerűbb hangja –, haladjunk innen tovább, fiúk és lányok, hadd javasoljak valamit, rendben? Cseréljünk le minden bírót a Miller Parkban, hé, minden bírót a Nemzeti Ligában, VAK EMBEREKre! Tudjátok mit, barátaim? Garantálom, hogy hatvan-hetven százalékban helyesek lesznek a döntéseik. ADJÁTOK ODA EZT A MUNKÁT AZOKNAK, AKIK JÓL EL TUDJÁK LÁTNI: A VAKOKNAK!

Vidámság önti el Tom Lund üres arcát. Ez a George Rathbun, öregem, ez nagy szám.

– Essünk túl rajta, rendben? – szólal meg Bobby.

Lund vigyorogva kihúzza az újságot a csomagolásból, és szétteríti az asztalán. Az arca megkeményedik, a mosolya megmarad, de merevvé fagy.

– Ó, ne! Ó, a francba!

– Mi az?

Lund tagolatlan nyögést hallat, és a fejét rázza.

– Jézusom! Nem is akarom tudni! – Bobby zsebre gyűri az öklét, azután teljes hosszában kiegyenesedik, előhúzza a jobb kezét, és eltakarja a szemét. – Vak ember vagyok, rendben? Játékvezető leszek, nem akarok többé zsaru lenni!

Lund nem szól.

– A címlap? A vezércikk címe? Nagyon rossz? – Bobby elveszi a kezét a szeme elől, és a levegőben felejti.

– Hát – feleli Lund –, úgy tűnik, Wendell nem tért észhez, és egyáltalán nem úgy fest, hogy leáll. Nem tudom elhinni, hogy tényleg azt mondtam, kedvelem ezt a faszkalapot!

– Ébresztő! – figyelmezteti Bobby. – Soha nem világosítottak fel, hogy a bűnüldözés képviselői és az újságírók a kerítés ellenkező oldalán állnak?

Tom Lund jókora törzse az asztala fölé görnyed. Heghez hasonló széles, ferde ránc szeli át a homlokát, egykedvű arca bíborba borul. Ujjával célba veszi Bobby Dulacot.

– Ez az egy dolog igazán bosszant benned, Bobby. Mióta vagy te itt? Öt, hat hónapja? Dale négy évvel ezelőtt vett fel engem, és nem tulajdoníthatom a magam érdemének, amikor ő és Hollywood rákattintotta a bilincset Mr. Thornberg Kinderling csuklójára, ami ennek a megyének a legnagyobb bűnügye volt az utóbbi harminc évben, de azért segítettem helyreilleszteni a kirakós néhány darabját.

– Egy darabját – helyesbít Bobby.

– Én emlékeztettem Dale-t a Söntés csaposlányára, ő pedig elmondta Hollywoodnak, aki beszélt vele, és ez nagyon nagy darab volt. Ez segített elkapni a tettest. Ezért hát ne beszélj így velem!

Bobby Dulac őszintének tűnő megbánást színlel.

– Bocs, Tom. Eléggé túlhúztam magam, és közben úgy érzem, mintha elgyepáltak volna. – Holott azt gondolja: Szóval néhány évvel idősebb vagy, és adtál Dale-nek valami vacak kis információt, na és akkor mi van, jobb zsaru vagyok, mint amilyen te valaha is leszel. Különben is, tegnap este miféle hős voltál?

Előző este 23:15-kor Armand „Cserpák” St. Pierre és társai, a Mennydörgő Ötök elődübörögtek a Szöggyár sorról, berontottak az őrszobára, és követelték a három bent tartózkodó, tizennyolc órás műszakot lehúzó személytől, hogy azonnal számoljanak be részletesen arról, mennyire haladtak az őket legjobban érdeklő kérdésben. Mi az ördög folyik itt? Mi van a harmadikkal, mi van Irma Freneau-val? Megtalálták már? Egyáltalán csinálnak valamit ezek a bohócok, vagy csak a füstöt eregetik? Nincs szükség segítségre?, bömbölte Cserpák, mert akkor léptessenek szolgálatba minket, és minden segítséget megadunk, amire képesek vagyunk. Egy Egér nevű óriás gúnyosan vigyorogva megindult Bobby Dulac felé, egyre csak jött és jött, egyre nőtt az elefántnyi pocakja, míg Bobby neki nem hátrált egy iratszekrénynek, ahol is a sör- és marihuánafelhőbe burkolózó óriás Egér rejtelmesen megérdeklődte, elmélyedt-e valaha is egy Jacques Derrida nevű ember munkásságában. Amikor Bobby azt felelte, hogy még sohasem hallott az említett úriemberről, Egér csak annyit mondott: – Nem mondod?! – és odébb lépett, hogy a táblán levő neveket tanulmányozza. Fél órával később Cserpák, Egér és a többiek távoztak, elégedetlenül, szolgálaton kívül, de békésen, és Dale Gilbertson azt mondta, haza kell mennie, hogy aludjon egy keveset, viszont Tomnak maradnia kellene arra az esetre, ha bármi adódna. A két éjszakás talált valami kifogást, hogy miért nem tudnak bejönni. Bobby azt mondta, hogy marad, nem probléma, főnök, és ezért láthatjuk ezt a két embert már ilyen korán az őrszobán.

– Add ide! – mondja Bobby Dulac.

Lund felveszi az újságot, megfordítja, és odanyújtja Bobbynak, hogy lássa: A HALÁSZ MÉG MINDIG SZABADON GARÁZDÁLKODIK FRENCH LANDINGBEN, olvassa a címet egy cikk felett, amely az első oldal bal felső részében három hasábot foglal el. Az oszlopokat halványkék alapra nyomtatták, és fekete vonalak választják el az újság többi részétől. A cím alatt kisebb betűkkel újabb sor: A rendőrség képtelen kideríteni a sorozatgyilkos pszichopata személyazonosságát. Az alcím alatt még kisebb betűkkel a szerző: Wendell Green, a szerkesztőség támogatásával.

– A Halász – mondja Bobby. – A barátod kezdettől csak az idejét vesztegette. A Halász, a Halász, a Halász. Ha hirtelen tizenöt méter magas majommá válnék, és nekiállnék összetaposni az épületeket, netán King Kongnak neveznél?

Lund leereszti az újságot, elmosolyodik.

– Jól van – enged Bobby –, ez rossz példa. Mondjuk, kiürítek egy csomó bankot. Akkor John Dillingernek neveznél?

– Hát – vigyorog még szélesebben Lund –, azt mondják, Dillinger szerszáma olyan böhöm nagy volt, hogy kiállították a Smithsonianban. Úgyhogy…

– Olvasd el az első mondatot – szól rá Bobby.

Tom Lund lenéz és olvas:

„– Mivel a French Landing-i rendőrség továbbra is képtelen olyan nyomot felfedezni, amely feltárhatná a riporter által »Halásznak« nevezett ördögi kettős gyilkos és szexuális bűnöző személyazonosságát, a félelem, kétségbeesés és gyanú komor kísértetei járják a kisváros utcáit, hogy onnan tovakóboroljanak a tanyákra és French megye városkáira, érintésükkel feketére festve Szurdokország egész területét.”

– Éppen erre van szükségünk! – mondja Bobby. – Jézus! – Szempillantás alatt keresztülvág a szobán, és Tom Lund válla fölé hajolva olvasni kezdi a Hírmondó első oldalának cikkét, kezével Glockján, mintha legszívesebben itt-ott lyukat fúrna a sorok közé.

„– A bizalom és a jószomszédság nálunk elterjedt hagyományát, mindenkire kiterjedő gyengéd nagylelkűségünket [ilyen marhaságokat írt szerkesztőségi cikkében ez a Wendell Green] naponta mállasztják e sivár érzelmek porlasztó rohamai. Félelem, kétségbeesés és gyanú mérgezi a nagy és kis közösségek lelkét, szomszédot szomszéd ellen fordít, és gúnyt űz udvariasságunkból.

Két gyermeket gyilkoltak meg ocsmányul, földi maradványaikat pedig részben elfogyasztották. Most egy harmadik gyermek is eltűnt. A nyolcéves Amy St. Pierre és a hétéves Johnny Irkenham esett áldozatul egy emberi alakot viselő szörnyeteg szenvedélyeinek. Egyik sem tapasztalja meg a kamaszkor boldogságát vagy a felnőttkor sikereit. Gyászoló szüleik sohasem fogják megismerni azokat az unokákat, akikkel megörvendeztethették volna őket. Amy és Johnny játszótársainak szülei otthon tartják gyermekeiket a családi tűzhely biztonságában, éppen úgy, mint azok, akiknek csemetéi sohasem ismerhették az elhunytakat. Ennek eredményeképpen a nyári játszócsoportokat és minden más gyermekprogramot töröltek French megye valamennyi kistelepülésén és városában.

Amikor hét nappal Amy St. Pierre és alig három nappal Johnny Irkenham halála után eltűnt a tízéves Irma Freneau, a közösség türelme veszedelmesen megfogyatkozott. Ahogy riporterünk már jelentette, kedden késő este, az ötvenkét éves munka nélküli és hajléktalan napszámost, Merling Graasheimert egy ismeretlen csoport elkapta és megverte Grainger egyik mellékutcájában. Hasonló eset történt szerda reggel a korai órákban, amikor az egyedül utazó, harminchat éves svéd turistát, Elvar Praetoriust támadta meg három ugyancsak azonosítatlan férfi, amikor elaludt a La Riviere-i Leif Eriksson parkban. Graasheimer és Praetorius csupán rutin orvosi ellátásban részesült, de az önbíráskodás jövőbeli esetei csaknem bizonyosan súlyosabb eredményekkel zárulnak.”

Tom Lund átnézi a következő bekezdést, amely leírja, hogyan tűnt el váratlanul a kis Freneau lány a Chase utca járdájáról, majd feláll az asztalától.

Bobby Dulac némán olvas egy darabig, azután megszólal:

– Ezt a szart hallanod kell, Tom. Így vezeti elő: „Mikor csap le ismét a Halász? Mert ne legyetek tévedésben, barátaim: ismét lecsap. És vajon mikor teljesíti kötelességét French Landing rendőrfőnöke, Dale Gilbertson, mikor szabadítja meg a megye lakosságát a Halász mocskos barbárságától, és a rendőrség tétlensége folytán előállt, érthető erőszaktól?”

Bobby Dulac a szoba közepére masírozik. Arca kipirult. Hatalmas mennyiségű oxigént szív be, majd fúj ki.

– Mi lenne, ha a Halász a legközelebbi csapásnál egyenesen Wendell Green lottyadt hátsóját venné célba?

– Egyetértek – feleli Tom Lund. – Hát láttál még ilyen baromságot? „Érthető erőszak”? Azt mondja az embereknek, hogy teljesen oké megruházni mindenkit, akinek gyanús a külseje!

Bobby mutatóujjával Lund felé bök.

– Személyesen fogom letartóztatni ezt a hapsit. Ez ígéret. Behozom élve vagy holtan. – Arra az esetre, ha Lund netán nem hallotta volna, megismétli: – Személyesen.

Tom Lund bölcsen elhallgatja a szavakat, amelyek elsőnek jutnak az eszébe, így csak bólint. Az ujj még mindig rászegeződik, ezért azt mondja:

– Ha segítségre van szükséged, akkor beszélned kellene Hollywooddal. Dale-nek nem volt szerencséje, de te talán nagyobb sikerrel jársz.

Bobby csak legyint az ötletre.

– Semmi szükség rá. Dale-nek és nekem… és természetesen neked is, hallgatnunk kell. De én személyesen hozom be azt az alakot. Kezeskedem róla. – Egy másodpercig hallgat. – Mellesleg, Hollywood visszavonult, amikor ideköltözött, vagy erről megfeledkeztél?

– Hollywood túl fiatal ahhoz, hogy visszavonuljon – feleli Lund. – Még ha csak rendőréveit számítjuk, akkor is valóságos csecsemő. Hozzá képest te csak egy magzat vagy.

Miközben jóízűen kacarásznak, mi tovalebbenünk, a szolgálati helyiségből vissza az égbe, ahol egy háztömbnyit lebegünk észak felé, a Királynő utcába.

Néhány saroknyival keletre megérkezünk egy zűrzavaros, alacsony épületegyütteshez, amely egy központi magból ágazik szét a magas tölgyek és juharfák foltjaitól tagolt, széles gyepszőnyegen. A birtokot sűrű sövény veszi körül, amelynek nagy szüksége lenne egy rendes metszésre. Láthatóan valamiféle intézet; elsőre úgy fest, mint egy progresszív szemléletű elemi iskola, amelyben a különböző szárnyak jelentik a falak nélküli osztálytermeket, a központi épület az ebédlőt és az irodákat. Ahogy lejjebb ereszkedünk, halljuk, hogy számos ablakból George Rathbun bömböl kedélyesen. Nyílik a nagy bejárati üvegajtó, és macskaszemre emlékeztető szemüveget viselő, csinos nő lép ki a ragyogó napfénybe, egyik kezében plakáttal, a másikban ragasztószalaggal. Rögtön meg is fordul, és célirányos mozdulatokkal felragasztja a plakátot az ajtóra. Jobb kezének gyűrűsujján mogyorónyi, füstszínű ékkő csillog a napfényben.

Miközben egy pillanatra elgyönyörködik munkájában, átnézhetünk ropogósra keményített blúzának válla felett és láthatjuk, hogy a plakáton vígan puffadozik néhány kézzel rajzolt léggömb, amelyek azt hirdetik, hogy MA EPERfesztivál!!!; és amikor a nő visszamegy az épületbe, a vidám plakát alatt benézve a bejárat mögött észreveszünk két-három összecsukott tolószéket. A tolószékeken túl a nő, aki gesztenyeszín haját mesteri csigába fogja össze, magas cipősarkain átmegy egy előtéren, amelyet csinos, világos székekkel és hozzájuk illő asztalokkal rendeztek be, az asztalokon művészien szétszórt magazinokkal, elhalad egy üres őrhely vagy porta mellett, amely mögött terméskövekből rakott, mutatós fal magasodik, majd eltűnik, mondhatni, beszökken egy pácolt faajtón, amelyen a WILLIAM MAXTON IGAZGATÓ felirat díszeleg.

Miféle iskola lehet ez? Miért van nyitva, és miért rendeznek benne ünnepeket július közepén?

Mondhatjuk olyan elemi iskolának, ahol a bentlakók Mr. William „Csicsergő” Maxton igazgató gondatlan felügyelete mellett fokozatosan, napról napra búcsút mondanak létezésük minden szintjének, kivéve az utolsót, a legelemibbet. Ez itt a Maxton Idősek Otthona, amelyet valaha – ártatlanabb időkben, a nyolcvanas évek kozmetikai renoválásai előtt – még Maxton Szeretetotthonként ismertek, és az alapító, Herbert Maxton, Csicsergő apja igazgatta. Herbert tisztességes, szürke emberke volt, akit, ezt méltán állíthatjuk, megrémített volna néhány dolog, amit ágyékának egyetlen gyümölcse elkövet. Csicsergő sohasem akarta átvenni a „családi játszóteret”, ahogy ő nevezte, és a vele járó „locsi-fecsiket”, „zombikat”, „ágyba vizelőket” és „nyáladzókat”. Miután kitanulta a könyvelőséget a La Riviere-i egyetemen (szorgosan munkálkodva a bujálkodás, szerencsejáték és sörivás fakultációkon), a mi diákunk beállt a wisconsini Madisonban az adóhivatal irodájába, ahol elsősorban azt kívánta megtanulni, hogyan lehet úgy lopni, hogy a kormány ne jöjjön rá. Az adóhivatalban töltött öt év alatt sok hasznos dolgot elsajátított, de amikor az ezt követő szabadúszói pályafutás nem elégítette ki becsvágyát, engedett apja egyre erőteljesebb könyörgésének, vállalva a kriptaszökevényeket és a nyáladzókat. Némi keserű örömmel elismerte, hogy noha apja foglalkozásából sajnálatos módon hiányzik minden ragyogás, de legalább alkalmat ad neki, hogy egyaránt meglophassa az ügyfeleit és a kormányt.

Hussanjunk át a nagy üvegajtón, keresztül a mutatós előtéren (közben észrevehetjük, hogy a levegőben keveredik a légfrissítő és az ammónia szaga, amely a hasonló intézményekben még a nyilvános helyiségekbe is beleeszi magát), menjünk be a Csicsergő nevét viselő ajtón, és megtudhatjuk, hogy a mutatós ifjú hölgy mit csinál itt ilyen korán.

Csicsergő ajtaja mögött egy ablaktalan szoba van, benne íróasztal, kabátfogas meg egy kis könyvespolc, tele számítógépes nyomtatványokkal, vékony füzetekkel, cédulákkal. Az asztal mellett nyitva áll egy ajtó. A nyíláson át egy sokkal nagyobb szobára látunk, amelyet ugyanolyan pácolt fával burkoltak, mint az igazgató ajtaját; és bőr karosszékekkel, üvegtetejű dohányzóasztallal és egy zabkásaszínű dívánnyal rendezték be. Túlsó végében egy hatalmas íróasztalon papírok tornyosulnak vad rendetlenségben, és az asztal annyira ki van polírozva, hogy valósággal izzik.

Ifjú hölgyünk, akit Rebecca Vilasnak hívnak, ennek az asztalnak a szélén ül, lábait különösen látványos módon keresztezve. Egyik térde eltakarja a másikat, a szépen formált lábikrák nagyjából párhuzamosan futnak le a fekete körömcipő háromszög alakú orráig, amelyek közül az egyik négy óránál áll, a másik hatnál. Rebecca Vilas úgy rendezte el magát, hogy lássák, olyan testtartást vesz fel, amelyet értékelni kell, noha bizonyosan nem a mi kedvünkért teszi. A macskaszemüveg lencséje mögött szeme szkeptikusnak, derűsnek tűnik, de azt nem láthatjuk, mi keltette benne ezeket az érzelmeket. Feltételezésünk szerint ő Csicsergő titkárnője, de ez a feltételezés csupán a valóság felét fejezi ki: ezt sejteti a viselkedésében érzékelhető könnyedség és irónia. Ms. Vilas feladatköre messze túlterjed egy közönséges titkárnőén. (Eltöprenghetünk az általa viselt mutatós ékkő eredetéről is; ha elég disznó a gondolkodásunk, akkor helyes feltételezésekre jutunk a ráköltött pénzzel kapcsolatban.)

Rebecca egyre türelmetlenebb pillantását követve átsiklunk az ajtónyíláson, és azon kapjuk magunkat, hogy munkaadójának kurta, khakiruhás, térdelő alakját bámuljuk; Csicsergő feje és válla eltűnik egy derekas páncélszekrényben, amelyben intézeti naplók és láthatóan pénzzel tömött barna papírzacskók találhatók. Néhány bankó kifordul a borítékokból, miközben Csicsergő előhúzza őket a páncélszekrényből.

– Te csináltad azt a plakátot? – kérdezi, anélkül, hogy megfordulna.

– Aye, aye! – feleli Rebecca Vilas. – És fényes napunk lészen a nagy alkalomra, ahogy az dukál. – Meglepően jól utánozza az ír kiejtést, noha kicsit lapos. Sohasem járt egzotikusabb helyen Atlantic Citynél, ide szokott repülni Csicsergő törzsutasként, Rebecca pedig két évvel ezelőtt öt varázslatos napot töltött el vele. A kiejtést régi filmekből tanulta.

– Utálom az Eperfesztivált! – mondja Csicsergő, kihúzva az utolsó borítékot a páncélszekrényből. – A zombik feleségei és gyerekei itt nyüzsögnek egész délután, és annyira felizgatják őket, hogy eszméletlenségig be kell nyugtatóznunk mindet, ha egy kis békességet akarunk. És ha tudni akarod az igazat, utálom a léggömböket! – A pénzt a szőnyegre önti, és címlet szerint rendezni kezdi a bankókat.

– Csak azt szeretném tudni a magam egyszerű vidéki módján – szól Rebecca –, mért kell nekem itt lennem hajnalhasadáskor a nagy napon.

– Tudod, hogy mit gyűlölök még? Az egész zenélést. Az éneklő zombikat és azt a hülye dídzséjt. Szimfonikus Stan a nagyzenekari lemezeivel, hú, öregem, az ember szíve örül!

– Feltételezem – mondja Rebecca, megfeledkezve a színpadias ír akcentusról –, azt akarod, hogy csináljak valamit ezzel a pénzzel, mielőtt az akció elkezdődik.

– Ideje egy újabb utazást tenned Millerbe. – A hatvan kilométerre levő városka Állami Takarékbankjában álnéven nyitott számla volt a végállomása annak a készpénznek, amelyet Csicsergő az ügyfeleinek a különböző szolgáltatásokra és külön vásárlásokra küldött összegekből faragott le. Csicsergő térden állva megfordul, a marka tele pénzzel, felnéz Rebeccára. Leül a sarkára, keze az ölébe hanyatlik. – Öregem, gyönyörű lábad van. Ilyen lábbal híresnek kellene lenned.

– Már azt hittem, sohasem veszed észre – mondja Rebecca.

Csicsergő Maxton negyvenkét éves. Jók a fogai, a haja sem hullik, őszinte, széles arca és keskeny, barna szeme van, amely egy kicsit mindig párásnak tűnik. Van két gyereke, Trey kilencéves, Ashley hét, rajta nemrég figyelemzavart diagnosztizáltak, amelynek csupán a gyógyszereire kétezret dobnak ki évente Csicsergő számításai szerint. Na és természetesen van felesége is, élete párja, Marion, harminckilenc éves, százhatvankét centi magas, és a súlya valahol a kilencvenöt kiló táján jár. Mindezeken az áldásokon felül Csicsergő tizenháromezer dollárral tartozik a bukmékerének egy nem túl bölcs fogadás következtében, a miatt a Brewers-meccs miatt, amiről George Rathbun még mindig ordítozik. Észrevette, hát persze hogy észrevette, Csicsergő nagyon is észrevette Ms. Vilas ragyogóan kinyújtott lábát.

– Mielőtt elmennél – mondja a lánynak –, úgy gondolom, egy kicsit heverészhetnénk a díványon és bolondozhatnánk.

– Aha – bólint Rebecca. – Egész pontosan mire gondolsz?

– Nyam, nyam, felfallak – vigyorog szatírmód Csicsergő.

– Te romantikus ördög! – mondja Rebecca, amely megjegyzése lepereg alkalmazójáról. Csicsergő úgy gondolja, hogy ő csakugyan romantikus.

A lány elegánsan lesiklik a helyéről. Csicsergő a legkevésbé sem elegánsan feltápászkodik, és a lábával bezárja a páncélszekrényt. Szeme nedvesen fénylik, néhány peckes lépést tesz a szőnyegen, egyik karját Rebecca Vilas karcsú derekára fűzi, a másikkal a vastag barna borítékokat csúsztatja az asztalra. Kicsatolja az övét, még mielőtt elérnék a díványt.

– Szóval láthatom őt? – kérdezi az okos Rebecca, aki pontosan tudja, hogyan változtassa zabkásává szeretőjének agyát…

…és mielőtt Csicsergő lekötelezné a lányt, mi a lehető leghelyesebb dolgot cselekedve kihussanunk az előtérbe, amely még mindig üres. A portás asztala melletti, bal oldali folyosó két nagy üvegezett ajtóhoz vezet, amelyekre a SZÁZSZORSZÉP és a HARANGVIRÁG szavakat írták, így hívják a szárnyakat, amelyeknek itt van a bejáratuk. Messze a Harangvirág szürke mélyén buggyos kezeslábast viselő férfi pöccinti cigarettájáról a hamut a padlócsempékre, amelyeken kínos lassúsággal húzogat egy felmosórongyot. Továbbmegyünk a Százszorszépbe.

A Maxton funkcionális részei sokkal kevésbé vonzóak, mint a nyilvános területek. Számozott ajtók sorakoznak a folyosó két oldalán. A számok alatt műanyag tartókban kartonlapon kézírással a lakók nevei. Négy ajtóval arrébb egy asztal áll, amelynél szennyes fehér köpenybe öltözött, testes férfiápoló szundikál, arccal a férfi- és női fürdők felé – a Maxtonban csak az előtér túlsó oldalán, az Aszfodéloszban levő legdrágább szobák kínálnak több kényelmet egy szimpla mosdókagylónál. Felmosórongy hagyta mocsokfoltok csigavonalai keményednek-száradnak a lehetetlenül hosszúra nyúló, csempézett padlón. Úgy rémlik, hogy itt a fal és a levegő is egyenszürke. Ha közelről nézzük meg a folyosó szélét, a falak és a mennyezet találkozásánál pókhálókat, öreg pacákat, koromfoltokat látunk. Clorox, ammónia, vizelet és még ennél is rosszabb dolgok szaga keveredik a levegőben. Ahogy a Harangvirág szárny egyik hölgye mondogatja, ha olyanokkal él együtt az ember, akik öregek és inkontinensek, akkor aligha úszhatja meg a kaka-, pisiszagot.

Maguk a szobák a lakók állapota és képességei szerint változnak. Mivel csaknem mindenki alszik, bepillanthatunk néhányba. Itt a D10-ben, két ajtóra a szundikáló ápolótól, az öreg Alice Weathers fekszik (szelíden hortyogva azt álmodja, hogy tökéletes összhangban táncol Fred Astaire-rel fehér márványpadlón), akit annyira körülvesznek egykori életének maradványai, hogy valósággal navigálnia kell a székek és asztalok között, ha el akar jutni az ajtótól az ágyáig. Alice még mindig többet őrzött meg az eszéből, mint öreg bútoraiból, és makulátlanul tisztán tartja szobáját. A következőben, a D12-ben két idős gazda lakik, név szerint Thorvaldson és Jesperson, akik évek óta nem szólnak egymáshoz. Most alszanak, a családi fényképek és az unokák rajzainak derűs tömkelegében, egy vékony függönnyel elválasztva.

Odébb a folyosón a D18-as szám alatt éppen ellentétes látvány fogad, mint a tiszta és zsúfolt D10-ben, mint ahogy az itt lakó Charles Burnside is tökéletes ellentéte Alice Weathersnek. A D18-ban nincsenek asztalkák, apró kredencek, feszesre kárpitozott székek, aranyozott tükrök, lámpák, rongyszőnyegek vagy bársonyfüggönyök: ebben a puszta szobában csak egy vaságy, egy műanyag szék és egy fiókos szekrény található. A szekrényen nem állnak gyerekek, unokák fényképei, a falakat nem díszítik kockaházakat és pálcikabácsikákat ábrázoló krétarajzok. Mr. Burnside nem házias, a padlót, az ablakot és a szekrény üres tetejét vékony porréteg fedi. A D18-nak nincs története, hiányzik belőle a személyiség; olyan brutális és lélektelen, mint egy börtöncella. A levegőt a bélsár átható szaga mételyezi.

Akármennyi szórakozást ígér Csicsergő Maxton, és akármilyen kedves is Alice Weathers, mi mégis Charles Burnside, az „Égett” miatt jöttünk ide.

2

Csicsergő hátterét ismerjük. Alice a Gale utca egyik nagy házából érkezett a Maxtonba, az utca régebbi végéből, ahol túlélt két férjet, felnevelt öt fiút, és a French Landing-i gyerekek négy nemzedékét tanította zongorázni, akik közül egy sem lett hivatásos zenész, de valamennyien szeretettel emlékeznek és jó szívvel gondolnak rá. Alice úgy érkezett ide az egyik fia autóján, ahogy a legtöbben: kelletlenül és megadással. Túl öreg lett ahhoz, hogy egyedül lakjon a Gale utca régi végében levő hatalmas házban; két nős fia volt, jó gyerekek, de ő nem volt hajlandó szaporítani a gondjaikat. Alice Weathers világéletében French Landingben lakott, nem is kívánt másutt élni; valamiképpen mindig tudta, hogy végnapjait a Maxtonban fogja tölteni, amely elég kellemes, noha nem fényűző hely. Azon a napon, amikor a fia elvitte terepszemlére, rájött, hogy a bentlakóknak legalább a felét ismeri.

Alice-szel ellentétben a vaságyában fekvő, lepedővel letakart, magas, csontos öregember, Charles Burnside nincs teljes birtokában ép elméjének, és nem is álmodik Fred Astaire-ről. Kopasz, keskeny fejének eres kupoláját szögesdrót sövényre emlékeztető szemöldök zárja le; alatta, az orr húsos kampója felett két résnyi szempár szegeződik az északra néző ablakon át a Maxton mögötti erdőcskére. A Százszorszép szárnyban Égett az egyetlen, aki nem alszik. Szeme csillog, ajka bizarr mosolyra görbül – de ezek a részletek semmit sem jelentenek, ettől Charles Burnside elméje olyan üres lehet, mint a szobája. Sok éve szenved Alzheimer-kórban, és ami az élvezet agresszív formájának látszik, az talán nem több, mint egy nagyon alapszintű testi öröm megnyilvánulása. Éppen most ürített egy jókora adagot az ágyába, és amennyire felmérhetjük a reakcióit, egy fikarcnyit sem zavarja a dolog; a szégyennek, köszöni szépen, nincs szerepe a képben.

De bár Égettnél – a bűbájos Alice-szel ellentétben – nincs minden rendben a toronyban, akkor sem jellegzetes Alzheimer-beteg. Egy-két napon át csak dünnyög a zabkásája felett, akár Csicsergő többi zombija, azután életre kel, és ismét csatlakozik az élők világához. Amikor éppen nem élőhalott, akkor szükség esetén általában magától eljut a folyosón a mellékhelyiségbe, és órákon át somfordál ide-oda, vagy ellenőrzi a terepet, mivel ellenségesen – pontosabban ellenszenvvel – viseltetik mindennel és mindenkivel szemben. Amikor a zombiságból magához tér, akkor ravasz, titkolózó, goromba, gunyoros, nyakas, trágár, rosszindulatú és haragtartó, más szóval – Csicsergő világnézete szerint – éppen olyan, mint az intézetben lakó többi öregember. Egyes nővérek, segéderők, orvosok szerint Égett nem is Alzheimer-kórban szenved. Szerintük szimulál, lóg, hazudik, szándékosan nehezíti a dolgukat, miközben pihen, és gyűjti az erőt valami újabb undoksághoz. Aligha vádolhatjuk őket gyanakvásukért. Ha a diagnoszta nem tévedett, akkor valószínűleg Égett az egyetlen súlyos Alzheimer-kóros a világon, akinek a tudata hosszabb időre feltisztul olykor.

A Charles Burnside-ként ismert ember 1996-ban, élete hetvennyolcadik életévében érkezett meg a La Riviere-i kórházból a Maxtonba, mentőautóval, és nem egy készséges rokon kocsijában. Egy reggel beállított a sürgősségire két nehéz, szennyes ruhákkal tömött bőrönddel, és hangosan követelte az orvosi ellátást. Követelése összefüggéstelen, de elég világos volt. Azt állította, hogy jókora távolságot tett meg a kórházig, és azt akarta, hogy a továbbiakban ott törődjenek vele. A távolság elbeszélésről elbeszélésre változott – tizenöt, huszonöt, negyven kilométer. Néhány éjszakát a mezőn, az országút mellett töltött. Vagy sem. Általános állapota és a szaga azt sugallta, hogy legalább egy hétig vándorolt, és a szabad ég alatt hált. Ha volt is valaha levéltárcája, útközben elveszítette. A La Riviere-i kórház lemosdatta, feltáplálta, ágyat adott neki, és igyekezett megtudni a történetét. Legtöbb kijelentése összefüggéstelen makogásba fulladt, és iratok hiányában a következő tények látszottak valósnak: Burnside sok éven át dolgozott ácsként, asztalosként és gipszöntvénykészítőként, önállóan és vállalkozóknak. Egy nagynénje élt Blair városában, nála lakott egy szobában.

Akkor hát gyalog tette meg a harminc kilométert Blairtől La Riviere-ig? Nem, valahonnan máshonnan indult, arra nem emlékezett, hogy honnan, de tizenöt kilométerrel arrébb volt, nem negyven kilométernyire, valami városból, és az emberek abban a helységben semmirekellő hülye seggfejek. Mi a neve a nagynéninek? Althea Burnside. Mi a címe, telefonszáma? Fogalma sincs, nem emlékszik. Volt a nagynéninek valami munkája? Igen, teljes munkaidőben hülye seggfej volt. De hát megengedte, hogy a házában lakjék? Kicsoda? Mit engedett? Charles Burnside-nak nincs szüksége senki engedélyére, azt teszi, ami neki tetszik. A nagynéni dobta ki a házából? Kiről beszélsz, te hülye seggfej?

A felvételis orvos előzetesen Alzheimer-kórt diagnosztizált, amelyet még vizsgálatokkal kellett megerősíteni, a szociális gondozó meg leült a telefon mellé, és egy bizonyos Althea Burnside-ot keresett, aki jelenleg Blairben lakik. A telefontársaság jelentette, hogy ilyen személy nem szerepel a listájukon sem ott, sem Ettrickben, Cochrane-ben, Fountainben, Spartában, Onalaskában, Ardenben, La Riviere-ben, és egyetlen más város vagy városka előfizetői között sem, mintegy nyolcvan kilométeres körben. A hálót szélesítve a szociális munkás tanácskozott a betegirányítóval, a társadalombiztosítóval, a közúti járműfelügyelettel és az adóhivatallal Althea, illetve Charles Burnside-ról. A rendszerből előbukkanó két Althea közül az egyiknek étterme volt Butternutban, valahol messze, az állam északi részén, a másik egy fekete asszony volt, aki egy milwaukeei bölcsődében dolgozott. Egyiküknek sem volt köze a kórházban levő emberhez. A nyilvántartás Charles Burnside-ja nem volt azonos a szociális gondozó Charles Burnside-jával. Althea vélhetőleg nem létezett. Úgy látszott, Charles is ama megfoghatatlan emberek közé tartozik, akik végigélik az életet anélkül, hogy adót fizetnének, szavaznának, társadalombiztosítási kártyát igényelnének, bankszámlát nyitnának, felcsapnának katonának, jogosítványt szereznének, vagy lehúznának néhány évadot az állami büntetés-végrehajtás intézményeiben.

Egy újabb hívássorozat eredményeképpen a rejtelmes Charles Burnside a megye gyámsága alá és a Maxton Idősek Otthonába került, addig is, amíg üresedés lesz a Whitehall Kórházban. A nagylelkű közösség számlájára a Maxtonba szállította a mentőautó, és a rosszkedvű Csicsergő bevágta a Százszorszép szárnyba. Hat héttel később felszabadult egy ágy az állami kórházban. Csicsergő a hívást néhány perccel azután kapta, hogy a napi postában egy csekket talált, amelyet Althea Burnside írt alá egy De Pere-i bankban, hogy abból fedezzék Charles Burnside otthonbeli költségeit. Althea Burnside címe egy De Pere-i postafiók volt. Amikor befutott az állami kórház hívása, Csicsergő közölte, hogy állampolgári kötelességtudata jeleként továbbra is boldogan fenntartja Mr. Burnside helyét a Maxton Idősek Otthonában. Direkt a kedvenc ápoltja az öregfiú. Égett megduplázta hozzájárulását a bevételhez, anélkül, hogy Csicsergőnek végig kellett volna játszania hozzá valamelyik szokásos svindlijét.

A következő hat évben az öregember egyenletesen siklott lefelé az Alzheimer sötétjébe. Ha ez szimulálás volt, akkor ragyogóan adta. Süllyedt az inkontinencia, a zavartság, a gyakori dühkitörések, az emlékezetvesztés, az önálló táplálkozásra való képtelenség, a személyiségvesztés állomásain át. Visszazuhant gyerekké, onnan átesett az ürességbe, és tolókocsiba szíjazva tengette napjait. Csicsergő gyászolta rendkívüli mértékben együttműködő páciensének elkerülhetetlen elvesztését. Majd a mostani események előtti nyáron bekövetkezett a megdöbbentő javulás. Égett löttyedt arcába visszatért a lélek, és ő nagy hévvel szavalt érthetetlen szavakat: Abbalah! Gorg! Munshun! Gorg! Maga akart enni, mozgatni akarta a lábát, hogy totyogva újra ismeretséget köthessen környezetével. Egy hét múlva angol szavakkal közölte, hogy saját ruháit kívánja viselni, és maga ment ki a mellékhelyiségbe. Meghízott, megerősödött, ismét nyűggé vált. Mostanában gyakran előfordul, hogy egyazon napon billen ide-oda az előrehaladott Alzheimer élettelensége és a gyanakvó, szúrós gorombaság között, ami egy nyolcvanöt éves embernél akár robusztusnak is nevezhető egészségre vall. Égett arra az emberre emlékeztet, aki gyógyulni ment Lourdes-ba, de távozott, mielőtt a gyógyulás teljesen végbement volna. Csicsergő számára a csoda, az csoda. Ameddig az öreg trotty életben van, ki törődik azzal, hogy ide-oda mászkál-e, vagy a tolókocsiba szíjazva kornyadozik?

Közelebb megyünk. Igyekszünk nem törődni a bűzzel. Látni akarjuk, mit lehet leolvasni ennek a különös fickónak az arcáról. Sohasem volt valami csinos ábrázat, mostanra pedig a bőr megszürkült, az orcák besüppedtek. Kidagadó kék erek tekergőznek szürke fejbőrén, amely foltos, mint a bíbictojás. A gumiszerű orr kissé jobbra konyul, ami fokozza a ravaszság és titkolózás benyomását. A féregszerű ajkak nyugtalanító mosolyra görbülnek – így mosolyog a gyújtogató, miközben egy égő házat néz –, de ez lehet pusztán grimasz is.

Íme, egy igazi amerikai magányos farkas, egy honi csavargó, hitvány szobák, olcsó bisztrók, sértett, céltalan utazások teremtménye, élvezettel felkapart sebek és sérülések gyűjtője. Íme, egy kém, akinek nincs magasztosabb célja önmagánál. Égett igazi neve Carl Bierstone, mely néven húszas éveinek derekától negyvenhat éves koráig Chicagóban tombolta ki titkos szenvedélyét, folytatott nem hivatalos háborút, amelyben rémtetteket követett el, csak azért, mert élvezte őket. Égettnek Carl Bierstone a nagy titka, mert senkinek sem árulhatja el, hogy régebbi megtestesülése, korábbi énje még mindig ott él a bőre alatt. Égett osztozik Carl Bierstone-nal a borzalmas élvezetekben, ocsmány játékokban, amelyeket el kell dugnia a sötétben, hogy csak ő találja meg őket.

Netán ez a magyarázata Csicsergő csodájának? Carl Bierstone utat talált, hogy előkunkoroghasson Égett zombiságának valamelyik repedése mentén, és esetleg átvette a vezetést a süllyedő hajó felett? Végül is az emberi lélekben végtelen számú szoba van, némelyik hatalmas, némelyik nem nagyobb egy takarítófülkénél, párat bezártak, néhány ragyogó fényben úszik. Közeledünk az eres fejbőrhöz, a ferde orrhoz, a drótkefe szemöldökhöz; mélyebbre hajlunk a bűzbe, hogy megvizsgálhassuk az érdekes szempárt. Olyan, mint két fekete neon; ragyog, akár a holdfény a sáros folyóparton. Mindent összevéve idegesítően vidám, és nem különösebben emberi. Ezzel nem megyünk sokra.

Megmozdul Égett ajka: még mindig mosolyog, ha ezt a fintort mosolynak lehet nevezni, és suttogni kezd. Mit mond?

…eebúnak az átkozott likakba, eetakargyák a szemüket, nyöszörögnek félelmükbe, szegén eeveszett kicsinyeim… Nem, nem, ez nem segít, igaz? Ó, lám csak, a motrok, ni má, azok a szépséges szép motrok, micsás látvány, motrok a kábelek ellen, hogy zakatúnak, hogy zakatúnak és izzanak… Látok egy likat, igen, igen, lám, milyen ragyogó az élek mentén, hogy visszahajlik…

Carl Bierstone motyoghat így, de dadogása nem sok segítséget nyújt. Kövessük Égett sárosan csillámló pillantását, hátha elárulja a tekintet iránya, mi izgatta fel ennyire az öregfiút. Fel is ajzotta, látni a takaró alatt. Itt, úgy tűnik, szinkronban van Csicsergővel, mivel mindketten harcra készen ágaskodnak, kivéve talán, hogy Égett nem élvezheti Rebecca Vilas szakértő figyelmének áldásait, mert őt csupán az ablakból látható világ stimulálja.

A látvány aligha ér fel Ms. Vilasszal. Fejét a párnáról csak leheletnyire felemelve, elbűvölve bámul ki Charles Burnside a gyep keskeny sávja felett egy sor juharfára, amelyek egy nagyobb erdő szélét jelentik. Hátrébb hatalmas, testes tölgyek toronylanak. Néhány nyírfa gyertyafényként világít az erdő sötét méhében. A tölgyek magasságából és a fák változatosságából arra következtethetünk, hogy ez abból a hatalmas ősvadonból maradt itt, amely valaha az egész vidéket elborította. A Maxtontól északra és nyugatra elterülő erdő, a többi ősvadon maradványához hasonlóan, titkokról beszél, olyan mély hangon, hogy szinte nem is hallani. A zöld mennyezet alatt idő és derű ölelkezik a vérfürdővel és a halállal; szakadatlan, láthatatlan hullámokat vet az erőszak, átitatja minden szeletét az elnémult vidéknek, amely sohasem nyugszik meg, hanem dermesztő komótossággal mozog. A ragyogó, rugalmas talaj szétszórt csontok miriádjainak sokszoros rétegére borul; minden, ami itt nő és virágzik, a rothadáson hízik. Világok örvénylenek a világokban, nagy, rendezett világegyetemek zümmögnek egymás mellett, tudtukon kívül bőséget és katasztrófát zúdítva mit sem sejtő szomszédjaikra.

Vajon Égett ezt az erdőt szemléli, az pezsdíti fel, amit benne lát? Vagy éppenséggel elaludt, és Carl Bierstone szökdécsel Charles Burnside furcsa szeme mögött?

Tovább suttog. Rókák a rókalikba, patkányok a patkánylikba, hiénák jajonganak üres bendővel, hohó, aha, ez nagyon-nagyon vidám dolog, haverok, egyre több töpörtyű vonszojja, vonszojja, vonszojja magát vérző lábacskáin…

Hagyjuk inkább ezt a témát, jó?

Vitorlázzunk tova az öreg Égett csúnya szájától – ami sok, az sok. Keressünk friss levegőt, és repüljünk északnak az erdő fölé. Lehet, hogy ujjonganak a rókák a rókalyukakban, a patkányok a patkánylyukakban, ez igaz, a dolgok így működnek, de aligha találunk akár egyetlen éhes hiénát Nyugat-Wisconsinban. A hiénák egyébként valahogy mindig éhesek. Mégsem sajnálja őket ezért senki. Igazán lágyszívűnek kell lennie annak, aki egy olyan teremtményt sajnál, amely semmi mást nem csinál, csak sompolyog más fajok körül egészen addig, míg vigyorogva és kuncogva rávetheti magát maradékaikra. Távozzunk a tetőn keresztül.

A Maxtontól keletre egy-két kilométeren át erdő borítja a vidéket, mielőtt megszakítaná a 35-ös országútból leágazó keskeny földút, amely olyan kanyargós, mint a nemtörődöm választék a sűrű hajban. Még vagy száz méteren át fák nőnek, hogy azután átadják helyüket egy harmincéves lakónegyednek, amely két utcából áll. Vannak itt kosárlabdagyűrűk, hátsó udvari hinták, háromkerekű biciklik, kerékpárok, a felhajtókon mindenféle csotrogányok állnak a házak előtt, amelyek jóval szerényebbek, mint a Schuberten vagy a Gale-en. A gyerekek, akik ezeket az eszközöket használják, még ágyban fekszenek, vattacukorról, kutyakölykökről, hazafutásokról, távoli vidékekre tett kirándulásokról és más kellemes, örök témákról álmodnak; alszanak a szorongó szülők is, akik még jobban szoronganak majd, ha elolvassák Wendell Green alkotását a Hírmondó aznapi címoldalán.

Valami magára vonja a figyelmünket – az a 35-ösből leágazó keskeny földút, amely pontosan errefelé kanyarog a fák között. Inkább csapás, mint út, és olyan rejtélyesség jellemzi, amely ellentétben áll nyilvánvalóan felesleges voltával. Hurkot kanyarít az erdőre, azután egy kilométerrel arrébb véget ér. Mi van itt, mi célból jött idáig? Abból a magasságból, amelyben lebegünk, az ösvény úgy fest, mintha 2H-s ceruzával rajzolták volna – sasszem kell ahhoz, hogy az ember egyáltalán észrevegye –, valaki mégis keményen dolgozott, hogy ezt a vonalat meghúzza az erdőn át. A fákat ki kellett vágni és elszállítani, a tuskókat ki kellett emelni a földből. Ha egy ember művelte, akkor hónapokig verejtékezhetett az izmokat fájdító robotban. Az embertelen igyekezet eredményének az a figyelemre méltó tulajdonsága, hogy rejtőzködik, elkerüli a szemet; ha lankad a figyelem, az ösvény is eltűnik, úgy kell megkeresni ismét. Törpékre, titkos törpebányákra gondolhatnánk, rejtett sárkánybarlanghoz vezető csapásra, oda, ahol olyan erősen őrzik a kincseket, hogy a bejáratot varázsige védi. Nem, a törpék bányái, sárkánykincsek és a varázsigék túlságosan gyerekesek, de ha lejjebb ereszkedünk, közelebbi vizsgálódás céljából, az ösvény elején az ütött-kopott TILOS AZ ÁTJÁRÁS! tábla mégis azt bizonyítja, hogy itt őriznek valamit, ha mást nem, egy magánterületet.

Miután megláttuk a táblát, ismét az út vége felé tekintünk. A fák alatti homályban van egy folt, amely sötétebb a többinél. Ez a folt, noha visszahúzódik az árnyékba, valami természetellenes tömörséggel bír, amely megkülönbözteti a környező fáktól. Aha, ohó, mondjuk magunknak, mintha Égett hablatyolását visszhangoznánk, mit találtunk itt, talán falat? Olyan jellegtelennek rémlik. A kanyar felénél egy háromszögnyi sötétség, amelyet eltakarnak a fák lombjai, hirtelen csúcsos tetővé válik. Csak mikor már majdnem odaértünk, akkor rajzolódik ki a háromszintes, furcsa, düledező faház, roskatag tornácával. Láthatóan hosszú ideje üresen áll, és ha már megszoktuk furcsaságát, elsőnek azt vesszük észre, milyen barátságtalan az új látogatókhoz. Egy második TILOS AZ ÁTJÁRÁS! tábla, amely valószínűtlen szögben támaszkodik egy megdőlt verandaoszlophoz, még inkább nyomatékosítja az épület keltette a benyomást.

A csúcsos tető csak a középső részt takarja. Balra egy kétszintes melléképület behúzódik az erdőbe. Jobbra újabb épületek burjánzanak, megannyi túlméretezett csűr, amelyeket mintha nem utólag építettek volna, hanem maguktól sarjadzanának. Az épület a szó minden értelmében kiegyensúlyozatlannak tűnik: abnormális elme találta ki, majd tántoríthatatlan céltudatossággal öntötte aránytalan formába. Az eredmény dacol az elemzéssel, és ellenáll az értelmezésnek. A kor és az időjárás rombolása ellenére különös, monolitikus kikezdhetetlenséget sugároznak a téglák, a deszkák. Nyilvánvalóan a visszahúzódás, sőt az elszigetelődés vágya hozta létre, és az épület mintha a mai napig megkövetelné ezt.

A legkülönösebb, amit erről a pontról megfigyelhetünk, hogy a házat mintha teljesen feketére festették volna – nemcsak a deszkákat, de minden centiméterét, a tornácot, a szegélyléceket, az esőcsatornát, sőt még az ablakokat is. Fekete a tetőtől az alapokig. Ami lehetetlen; a világnak ebben az ártatlan, jólelkű sarkában még a legőrültebb embergyűlölő építész sem alakíthat át egy házat önmaga árnyékává. Lejjebb siklunk, közvetlenül a talajszint fölé, és közelebb lebegünk a keskeny csapáson…

Ha eléggé, vagyis kényelmetlenül közel megyünk ahhoz, hogy megbízható véleményt alkothassunk, akkor rájövünk, hogy az embergyűlölet messzebb mehet, mint gondolnánk. A ház nem fekete, de valamikor az volt, és a mostani árnyalat láttán úgy érezhetjük, túlságosan szigorúan ítélkeztünk az eredeti színről, ami mostanra a viharfelhők, baljós tengerek, hajóroncsok ólomszerű szürkésfeketéjére fakult. Ennél a tökéletes élettelenségnél még a fekete is jobb lenne.

Bizonyosak lehetünk benne, hogy a közeli lakótelep, vagy French Landing és a környező kisvárosok felnőtt lakosai közül vajmi kevesen hánynának fittyet a 35-ös út mellett a behajtást tiltó táblára, és kockáztatnák meg, hogy rákanyarodjanak a keskeny dűlőútra. Szinte senki sem vette észre a táblát; a fekete ház létezéséről pedig egyikük sem tud. Viszont abban is biztosak lehetünk, hogy számos gyermek felderítette a dűlőt, és némelyikük elég messzire merészkedett, hogy elérjen a házhoz. Másképpen látták, mint a szüleik, és amit láttak, attól ész nélkül, rohanvást igyekeztek visszafelé, a főút irányába.

Ez a fekete ház éppen olyan idegennek tűnik Nyugat-Wisconsinban, mint egy felhőkarcoló vagy egy vizesárokkal körülvett vár. Ami azt illeti, mindenütt abnormális lenne a mi világunkban, kivéve egy vidámparkban „Kísértetház”-ként vagy „A Rémület Kastélya”-ként, ahol egy héten belül kivonnák a forgalomból, mert senki sem váltana belépőjegyet. Bizonyos értelemben mégis emlékeztet a homályos épületekre a Szöggyár sortól és a folyótól induló, ám egy tisztességesebb környéken véget érő Chase utca mentén. A roggyant Nelson Hotel, a sötét kocsma, a cipőbolt és a többiek, amelyeken a kiöntött folyó zsírkrétája húzott vízszintes csíkot, ugyanilyen kísérteties, álomszerű, félig-meddig irreális légkört árasztanak, mint ami a fekete házat is áthatja.

Haladásunk e pillanatában – és a következőkben – jól tesszük, ha emlékezetünkbe idézzük, hogy a határvidékekre jellemző ez a különös, álomszerű, kicsit irreális légkör. Felfedezhető minden varratban két különböző terület között, legyen az a határ fontos vagy jelentéktelen. A határvidékek mások, mint a többi hely; van bennük valami határszerű.

Mondjuk, történetesen először utazol át államod Oostler megyéjének egyik félig mezőgazdasági területén, hogy meglátogasd nemrég elvált, ellenkező nemű barátodat, aki váratlanul és véleményed szerint kevéssé bölcs módon letáborozott egy kisvárosban a szomszédos Orelost megyében. Az anyósülésen, a két palack príma fehér bordóit és az ízléses dobozkákba csomagolt, változatos ínyencségeket rejtő piknikkosár tetején hever egy térkép, gondosan úgy hajtogatva, hogy éppen a kérdéses területet mutassa. Lehet, hogy nem ismered a pontos helyet, de a jó úton autózol, és időben vagy.

A táj fokozatosan megváltozik. Az út megkerül egy nem létező töltést, azután megmagyarázhatatlan kanyargásba kezd; a fák meggörnyednek az út két oldalán; összefonódott ágaik alatt a házak egyre kisebbek és nyomorúságosabbak lesznek. Elöl háromlábú kutya furakodik keresztül egy sövényen, és acsarogva megtámadja a kocsi jobb első kerekét. Kis szalmakalapot és szemfedélre emlékeztető micsodát viselő banya pillant fel vörös szemmel egy csálé hintaszékből. Két udvarral arrébb fakó rózsaszín gézruhába öltözött, alufólia koronás kislány csapkod szikrázó csillagban végződő varázspálcával egy halom égő gumiabroncs felett. Azután egy téglalap alakú táblán beúszik az ISTEN HOZTA ORELOST MEGYÉBEN felirat. A fák hamarosan visszanyerik normális tartásukat, az út is kiegyenesedik. Megszabadulva a csupán elmúlásukban érzékelhető szorongásoktól, a gázpedálra lép, és tovasiet szükséghelyzetbe került barátja felé.

A határvidékek szertelenek és torzak. A határvidéken gyökeret ver és felmagzik a groteszk, a kiszámíthatatlan, a törvényen kívüli. A központi határvidék legjellemzőbb sajátossága a suvadás. A csodálatos vadregény, amelyben utazunk, egyben természetes határvidék is, amelyet egy nagy folyó szegélyez és kisebb folyók, széles jégkori morénák, mészkőszirtek és olyan völgyek kereteznek, amelyek a fekete házhoz hasonlóan láthatatlanok, amíg az ember a megfelelő szögbe fordulva szembe nem találkozik velük.

Láttál már valaha dühös, vén roncsot, aki elnyűtt ruhában üres utcákon tologat egy üres bevásárlókocsit, miközben valami „kúlva tólvaj”-ról ordibál? Néha sildes sapkát visel, néha repedezett lencséjű napszemüveget.

Húzódtál már valaha rémülten egy kapualjba, amikor a fél orcáján villámszerű forradástól elcsúfított, katonás férfi a részeg csürhe közé ront, amelynek közepén betört fejű, kifordított zsebű, kezét-lábát szétvető fiú hever holtan? Láttad már, hogyan izzik a düh és a sajnálat az összeszabdalt arcon?

Ezek a suvadás jelei.

Újabb jele bújik meg alattunk, French Landing határában, és ezt meg kell néznünk, akármilyen rémítő és szívet tépő. Tanúskodásunkkal rójuk le tiszteletünket, amennyire emberi adottságainktól telik; az pedig busásan meg fog fizetni azért, mert vetettünk rá egy néma pillantást.

Ismét a levegőben vagyunk; alattunk úgy terül – vagy tehénkedik – el French megye, akár egy dombornyomású térkép. Az erősödő reggeli napfényben zöld mezők négyszögei izzanak, csűrtetőre tűzött villámhárítók villognak. Az utak tisztának tűnnek. A fény olvadt tócsái villognak a néhány autó tetején, amelyek a földek szélén haladnak a város pereme felé. Holstein tehenek bökdösik a legelők kapuját, készülődve a reggeli találkozóra a fejőgéppel.

Biztos távolságban a fekete háztól, amely máris kitűnő példát adott a suvadásra, kelet felé siklunk, át a Tizenegyedik utca hosszú, egyenes szalagján, és elindulunk a szétszórt házak, kis boltok átmeneti övezetében arra, ahol a 35-ös út keresztülvág a földeken. Elsuhanunk a 7-Eleven és a veteránotthon mellett, amelyre majd csak negyvenöt perc múlva húzzák fel a csillagos-sávos lobogót. Az úttól távolabb álló házak egyikében felébred egy Wanda Kinderling nevű nő, annak a gonosz és bolond Thornberg Kinderlingnek a felesége, aki Kaliforniában tölti életfogytiglani büntetését, szeme egy szinten van az éjjeliszekrényen álló vodkásüveggel, és úgy dönt, hogy még egy órával elhalasztja a reggelit. Ötvenméternyire tőle katonás sorokban álló, ragyogó traktorok néznek farkasszemet Ted Goltz mezőgazdasági gépkereskedésének – French Megyei Mezőgazdasági Eszközök – óriási acél-üveg buborékjával; itt hamarosan jelentkezik munkára egy Fred Marshall nevű tisztességes, gondterhelt férj és apa, akivel még találkozunk.

A látványos üvegbuborék és a Goltz parkolójának aszfaltozott tengere mögött fél kilométernyi köves, rég elhanyagolt mező sorvad tüskés dudvával benőtt ugarrá. Egy hosszú, elgazosodott lehajtóút végén egy ócska kunyhó és egy vénséges benzinkút között áll valami, ami leginkább korhadó fák halmazára emlékeztet. Itt van utunk célja. A föld felé ereszkedünk. A farakásról kiderül, hogy ferde, romos épület, amely összeomlóban van. Az épület előtt vénhedt Coca-Cola cégtábla áll, golyónyomokkal telelyuggatva. A gazos földet ellepik a sörösdobozok és a régi, selyemkóróból gyártott füstszűrők. Bentről rengeteg légy állandó, álmosító zúgása hallatszik. Szeretnénk kihátrálni a tiszta levegőbe, hogy távozzunk. A fekete ház nagyon rossz volt; pontosabban szörnyű, de ez… Ez még rosszabb lesz.

Egy második meghatározása a suvadásnak: az érzés, hogy a dolgok általában most lettek vagy most lesznek rosszabbak.

A tehervagonra emlékeztető, romos putri adott otthont valaha az Ed Kajáldája & Hótt Döge néven ismert, a nevetségességig vacakul vezetett és egészségtelen intézménynek. Az örökösen mocskos pult mögött egy folyton kacarászó, Ed Gilbertson nevű százhetven kilós hájpacni szolgálta fel a zsíros, elégetett fasírtot, a fekete ujjlenyomatoktól pecsétes, füstölt kolbászos-majonézes szendvicseket és a lucskos fagylalttölcséreket egy szűk és nem válogatós vevőkörnek, amely javarészt a környék biciklivel érkező gyerekeiből állt. A rég elhalálozott Ed, a városszerte híres, jólelkű, ám tompa észjárású és ápolatlan fazon egyike volt a French Landing-i rendőrfőnök, Dale Gilbertson számos nagybátyjának. Szakácsköténye leírhatatlanul koszos volt; kezének és körmeinek állapota a hányinger szélére sodort volna bármely közegészségügyi ellenőrt; evőeszközeit mintha macskák mosogatták volna. Közvetlenül a pult mögött olvadozó jégkrémek rotyogtak a zsírkérges sütőrostély hevétől. A plafonról ernyedten lógó légypapírokat nem lehetett látni a sok ezer légytetem prémjétől. Az a kellemetlen igazság, hogy Ed Kajáldája évtizedeken át tette lehetővé a mikrobáknak és baktériumoknak, hogy zavartalanul szaporodhassanak és sokasodhassanak, majd a padlóról, pultról és rostélyról tovaterjedhessenek – magát Edet is gyarmatosítva! – hússütő lapátra, villára és az elmosatlan fagylaltmérő kanálra, következésképpen a borzalmas ételekbe, majd végül a kajákat elfogyasztó ifjoncok szájába és gyomrába, sőt alkalmanként az anyákéba is.

Figyelemre méltó módon soha senki nem halt meg Ed ételeitől, és amikor egy napon a régen esedékes szívroham leterítette a tulajdonost, aki a bárszékre mászott, hogy végre felszögezzen tucatnyi új légyfogót, senkinek sem volt szíve, hogy ledózerolja a kis kunyhót, és eltakarítsa a romokat. A roskadozó rom a sötétség leple alatt huszonöt éven át szolgált találkahelyként a romantikus ifjú pároknak, továbbá rejtekül olyan ifjaknak és leányoknak, akiknek félreeső helyre volt szükségük, hogy felfedezzék, az írott történelem során először, ők legalábbis így gondolták, a részegség felszabadultságát.

A legyek mámoros zümmögése elárulja, hogy akárminek leszünk is tanúi a romok között, az bizonyosan nem kimerült ifjú szerelmespár lesz, netán néhány magát kiütött, buta kölyök. A lágy, mohó zsongás, amely az út felől nem hallható, végleges dolgokra, hogy úgy mondjuk, egyfajta portálra utal.

Belépünk. Szelíd napfény szűrődik át a keleti fal hasadékain, és a megviselt tető ragyogó csíkokat fest a homokos padlóra. Tollak, por, állatnyomok egyvelege és rég elmúlt lábbelik elmosódó lenyomatai. Tőlünk balra penészfoltos katonai takaró hever összegyűrve a fal mellett; néhány méterrel odébb elhajított sörösdobozok, szétlapított csikkek vesznek körül egy petróleummal működő viharlámpát, amelynek megrepedt az üvegbúrája. A napfény meleg csíkokat húz a homokos lábnyomokra, amelyek széles ívben kerülik meg Ed borzalmas pultját, és arra az üres helyre vezetnek, amelyet valaha a tűzhely, egy mosogató és egy sor raktárpolc foglalt el. Itt, Ed hajdani szentélyében eltűnnek a lábnyomok. Valamilyen eszeveszett tevékenység szétdúlta a port és a homokot, és valami, ami nem ócska katonai takaró, bármennyire szeretnénk is, ha az lenne, gyűrött kupacban hever a hátsó falnál, félig kilógva, félig belelógva valami ragacsos lé sötét, szabálytalan tócsájába. Őrjöngő legyek köröznek és telepednek le a sötét pocsolyára. A túlsó sarokban egy tüskésen összetapadt szőrű, rozsdaszínű korcs marcangolja a mellső mancsai közé fogott, fehér tárgyból kimeredő hús- és csontdarabot. A fehér tárgy egy futócipő, másként edzőcipő. Hogy pontosak legyünk, New Balance márkájú edzőcipő. Egész pontosan gyerekméretű New Balance edzőcipő.

Visszakívánjuk repülési képességünket, hogy eltűnhessünk innen a pokolba. Szeretnénk átlebegni az ellenállást nem tanúsító tetőn, ki az ártalmatlan levegőre, de nem tehetjük, ki kell bírnunk a tanúságtételt. Egy rusnya korcs rágcsálja egy kisgyerek lábának maradékát, minden erejével megpróbálva kibányászni a lábat a fehér, gyerekméretű New Balance tornacipőből. A kóbor eb csontos gerince elnyúlik és behorpad, a keskeny fej lehajlik, a girhes mellső láb mereven tartja a zsákmányt, de a cipőfűző, a korcs balszerencséjére, csomóra van kötve.

Ami a poros nyomok és barázdák mögötti alakot illeti, ami nem régi katonai pokróc, sápadtan, arccal felfelé hever a túlsó sarokban, és a felső része kinyúlik a sötét tócsából. Egyik karja ernyedten hanyatlik a homokra, a másik felemelve a falnak támaszkodik. Mindkét kezét ökölbe szorítja. Matt, vörösesszőke haja csapzottan hullik hátra a kis arcból. Ha a szemben és a szájon van felismerhető kifejezés, akkor az az enyhe meglepetés. Ez véletlen, semmit sem jelent, mert a gyerek arcának olyan a felépítése, hogy akkor is meglepettnek tűnt, amikor aludt. Tintapacára és radírmaszatra emlékeztető véraláfutások vannak a halántékán, arccsontján, nyakán. Nyaktól köldökig a Milwaukee Sörfőzde alvadt vértől és földtől szennyes, fehér reklámpólója borítja. Alteste, amely olyan sápadt, mint a füst, kivéve, ahol rászáradt a vér, belelóg a részeg legyektől lepett, sötét tócsába. Meztelen, karcsú bal lába, amelyhez tartozik egy plezúros térdkalács, vérszennyezte, gyerekméretű New Balance tornacipőben végződik, amelynek fűzőjét dupla masnira kötötték, orra a mennyezetre mutat. Ahol a másik lábnak kellene lennie, ott csak űr van, mert a jobb csípő váratlanul véget ér egy szétmarcangolt csonkban.

A Halász harmadik áldozatát látjuk, a tízéves Irma Freneau-t, aki tegnap délután tűnt el a videóbolt kirakata előtti járdáról. A döbbenet lökéshullámai erőben és számban is növekedni fognak, amikor mostantól számítva valamivel több, mint egy nap múlva Dale Gilbertson rálel Irma tetemére.

A Halász a Chase utcán szedte fel, és végighurcolta – nem tudjuk, hogyan – az egész utcán, a Lyall úton, a 7-Eleven, a veteránszövetség és ama ház előtt, amelyben Wanda Kinderling fortyog és iszik, el a Goltz-féle ragyogó, üveg űrhajó előtt, majd átlépte vele a város és a vidék határát.

A kislány élt, amikor a Halász belökte az ajtón a ragyás Coca-Cola-reklám mellett. Bizonyára kapálózott, biztosan sikoltozott. A Halász a hátsó falhoz vonszolta, és az arcára mért ütésekkel elhallgattatta. Valószínűleg megfojtotta. Letette a testet a földre, és elrendezte a végtagjait. Deréktól lefelé, a fehér New Balance cipő kivételével, eltávolította testéről a ruhát, a fehérneműt, farmert, sortot vagy akármit viselt is Irma, amikor elrabolták. Ezután levágta a gyerek jobb lábát. Valamiféle hosszú, súlyos pengéjű kést használt, nem vette igénybe csontvágó bárd, netán fűrész segítségét. Addig nyiszálta a húst és a csontot, amíg el nem vált a test többi részétől, majd pedig – talán csak két-három ütéssel – levágta a lábfejet, és félredobta a fehér tornacipővel együtt. Irma lábfeje nem volt fontos a Halásznak – neki csak a láb kellett.

Nos, barátaim, itt benne vagyunk a valódi suvadásban.

Irma Freneau kicsiny, ernyedt teste ellapul, mintha bele akarna olvadni a rothadó padlóba. A részeg legyek tovább dönögnek. A kutya igyekszik kirángatni a zamatos zsákmányt a cipőből. Ha az együgyű Ed Gilbertson életre kelne, és mellettünk állna, akkor most térdre esne és sírna. Viszont mi…

Nem azért vagyunk itt, hogy sírjunk. Semmi esetre sem úgy, mint Ed, rémült szégyenében, hitetlenségében. Borzalmas rejtély szállta meg ezt a kunyhót, hatásai és nyomai ott lebegnek körülöttünk. Azért jöttünk, hogy megfigyeljünk, mindent megjegyezzünk, rögzítsük benyomásainkat, utólagos gondolatainkat, amelyeket a rejtély üstököscsóvája hagyott. Az beszél a részletekről, tehát nem múlik el az üstökös távozásával, vagyis körülvesz minket. Mélységesen mély komolyság árad a jelenetből, és ez a komolyság alázatra int. A legjobb, legpontosabb első válaszunk az alázat. Anélkül tévedhetünk; a nagy rejtély elmenekül előlünk, és megvakulunk, megsüketülünk, tudatlan ökrök maradunk. Ne legyünk ökrök. Adózzunk tisztelettel ennek a jelenetnek: a legyeknek, a levágott lábbal kínlódó korcsnak, Irma Freneau szegény, sápadt testének, Irma irdatlan végzetének, amihez képest mi kicsik, sőt, senkik vagyunk.

Az Irma testétől két méterre levő falon tátongó ablakon beröppen egy kövér méh, majd lassú, felfedező köröket ír le a kunyhóban. Ahogy elmosódó szárnyain lebeg, majdnem mintha túl súlyos lenne a levegőben maradáshoz, de azért ráérős könnyedséggel írja le széles köreit a véres padló felett. A legyek, a korcs és Irma nem szentelnek neki figyelmet.

Mindazonáltal számunkra a méh, amely elégedetten lebeg a borzalmas kamra végében, megszűnik a figyelemelterelés örömmel fogadott eszközének lenni, mert magába szippantotta a körülöttünk lebegő rejtély. Részévé válik a jelenetnek, alázatot parancsol és beszél. Szárnyának súlyosan lüktető döngése mintha meghatározná az élesebb, éhes légyzümmögés hanghullámainak középpontját; akár az énekes a mikrofonjával a kórus előtt, a méh irányítja a háttérzajt. A hang összegyűlik és felerősödik. Amikor a méh átbotorkál a keleti falon benyilazó, sárga fénysugáron, csíkjai aranyos-feketén izzanak, csapkodó szárnyai legyezővé olvadnak össze, és a rovar átváltozik a levegő bonyolult csodájává. A lemészárolt kislány szétlapul a véres padlón. Alázatunk, kicsinységünk érzése, a jelenet mélységes komolyságának felismerése lehetővé teszi, hogy megérezzük az értelem mögött lappangó erőket és hatalmakat, az örök fenség jelenlétét és munkálkodását, amely csak az ilyen pillanatokban érzékelhető.

Megtiszteltetésben részesültünk tehát, de ez a megtiszteltetés elviselhetetlen. A beszélő méh visszafordul az ablak felé, és átsiklik egy másik világba. Vezérünket követve mi is elindulunk, ki az ablakon, a napfénybe, a felsőbb levegőrétegekbe.

Ürülék- és vizeletszag a Maxton Idősek Otthonában; a suvadás törékeny, síkos érzése a 35-ös országúttól északra lévő abnormális háznál; a legyek hangja és a vér látványa Ed Kajáldájában. Aú! Pfuj! Hát nincs French Landingben, kérdezhetnénk, olyan hely, ahol van valami szép is a felszín alatt? Ahol, hogy úgy mondjuk, azt látjuk, ami van?

A kurta válasz: nincs. French Landinget meg kellene jelölni nagy táblákkal minden bevezető útnál: VIGYÁZAT, SUVADÁS! BEHAJTÁS CSAK SAJÁT FELELŐSSÉGRE!

Az itt működő varázslatnak Halászvarázslat a neve, amitől a „szép” kifejezést ideiglenesen elfelejthetjük. De azért mehetünk olyan helyre, amely szebb, és ha megtehetjük, akkor valószínűleg meg is kell tennünk, mert szükségünk van a pihenésre. Talán nem tudunk elmenekülni a suvadás elől, de legalább ellátogathatunk egy olyan helyre, ahol senki sem szarik az ágyba vagy vérzik a padlón (legalábbis még nem).

Így hát a méh megy a maga útján, mi is a magunkén; a miénk délnyugat felé vezet, újabb fák felett haladunk, amelyek élettől és oxigéntől illatoznak – nincs ehhez fogható levegő, legalábbis ebben a világban –, azután ismét visszaérünk az ember munkái közé.

A városnak ezt a kerületét Libertyville-nek nevezik: a nevet a French Landing-i városi tanács adta 1976-ban. Az ember el sem hinné, de a pocakos Ed Gilbertson, maga a Hótt Dög Király is tagja volt a városatyák kétszáz éve összeverbuválódott bandájának; anyám, különös napok voltak azok, valóban különösek. Mindazonáltal nem annyira, mint a mostaniak; French Landingben ezek a Halásznapok, a sikamló suvadás napjai.

Libertyville utcái olyan neveket kaptak, amelyeket a felnőttek színesnek tartanak, a gyerekek pedig kínosnak. Ez utóbbiak közül néhányan Buzivárosnak hívják a fertályt. Ereszkedjünk most le, haladjunk keresztül az édes, reggeli levegőn (máris melegszik, igazi Eperfesztiválra való nap lesz). Hangtalanul körözünk a Camelot utca felett, áthúzunk a Camelot és az Avalon kereszteződésén, és az utóbbin szálljunk el a Marian kisasszony utcáig. Onnan pedig eljutunk – hát nem meglepő? – a Robin Hood sugárútig.

Itt a 16-os szám alatt egy kedves kis gyarmati stílusú faház áll, amely úgy fest, ahogy a Feltörekvő, Tisztességes, Munkaszerető Család házának kell kinéznie, és az egyik konyhaablakot nyitva találjuk. Kávé és pirítós illata leng, csodálatos, kevert aroma, amely tagadja a suvadást (csakhogy mi jobban tudjuk; mi láttuk a korcsot munkában, láttuk, hogyan eszi ki a lábat a tornacipőből, mint egy gyerek a hot dog virslit a kiflijéből), és követjük az aromát. Jó dolog láthatatlannak lenni, igaz? Leselkedni isteni nyugalommal? Bárcsak isteni szemünk kicsivel kevésbé felzaklató dolgokat láthatna! De ez mellékes. Tetszik vagy sem, most itt vagyunk, és jobb, ha a dolgunkkal törődünk, mert az idő szalad, ahogy a világnak ezen a részén mondani szokták.

Itt, a 16-os szám konyhájában található Fred Marshall, akinek a képe folyamatosan szerepel a Hónap Eladója táblán, a French Megyei Mezőgazdasági Eszközök bemutatótermében. Fred ezenfelül a legutóbbi négy évből háromszor lett az Év Alkalmazottja (két évvel ezelőtt Ted Goltz a díjat Otto Eismannak adta, csak a változatosság kedvéért), mert munka közben senki sem sugároz magából több bájt, egyéniséget és általános kedvességet. Kedves emberre van szükség? Hölgyeim és uraim, íme, Fred Marshall!

Csak éppen magabiztos mosolyának most nyoma sincs, haja, amelyet munkába menet mindig szépen megfésül, ma még nem látott kefét. Szokásos khaki színű vászonnadrágja és galléros pólója helyett ma Nike sortot és ujjatlan trikót visel. A pulton a La Riviere Hírmondó egy példánya, az egyik belső oldalnál nyitva.

Frednek mostanában problémái vannak – vagy pontosabban a feleségének, Judynak vannak gondjai, de ami a feleségé, az a férjé is, így mondta a lelkész, amikor összeadta őket –, és attól, amit olvasott, nem lett boldogabb. Távolról sem. A címlapon levő vezércikk folytatását olvasta, amelynek szerzője természetesen mindenki kedvenc botrányhajhásza, Wendell „A HALÁSZ MÉG MINDIG SZABADON GARÁZDÁLKODIK!” Green.

Ez a cikk tulajdonképpen összefoglalja a két előző gyilkosságot (a Rémségeset és a Rémségesebbet, ahogy Fred gondol rájuk); olvasás közben Fred előbb a bal térdét hajlítja be, majd a jobbat, ahogy a fontos combizmokat megfeszítve készül a reggeli futásra. Van-e hathatósabb ellenszere a suvadásnak, mint a reggeli futás? Mi lehet kedvesebb? Mi tudná elrontani egy ilyen gyönyörű wisconsini nap ennyire kellemes kezdetét?

Mit szólnának ehhez?

Johnny Irkenham álmai elég egyszerűek voltak, gyásztól sújtott apja szerint. [Gyásztól sújtott apa, gondolja Fred, nyújtózik, és elképzeli odafent alvó kisfiát. Édes Istenem, ments meg attól, hogy gyásztól sújtott apának kelljen lennem! Természetesen fogalma sincs róla, milyen hamar kénytelen lesz vállalni ezt a szerepet.] „Johnny űrhajós akart lenni – mondta George Irkenham, és elgyötört arcát egy pillanatra bevilágítja a kurta mosoly. – Már amikor nem a French Landing-i tűzoltókkal oltotta a tüzet, vagy az Igazság Ligájával harcolt a bűn ellen.”

Ezek az ártatlan álmok olyan lidércnyomássá váltak, amelyeket el sem tudunk képzelni. [De azért én biztos vagyok benne, hogy te megpróbálod, gondolja Fred, és mozgatni kezdi a lábujjait.] Ugyanezen a héten Spencer Hovdahl centraliai lakos fedezte fel Johnny feldarabolt testét. Hovdahl, a Gazdálkodók Első Állami Bankja hitelügyintézője az egyik szomszédos megyében élő John Ellison elhagyott French Landing-i tanyáját vizsgálta át, az esetleges visszavételi eljárás céljából. „Már eleve nem szívesen mentem oda – mondta Hovdahl riporterünknek. – Ha van valami, amit gyűlölök, akkor az a visszavételi balhé. [Ha valaki annyira ismerte Spence Hovdahlt, mint Fred, az ugyancsak kételkedett benne, hogy a »balhé« szót használta volna.] Még kevésbé akartam ott lenni, miután bementem a tyúkólba, ami roskatag volt, szétesőfélben, és talán kint is maradok, ha meg nem hallom a méhek dongását. Azt hittem, kaptár van odabent. Érdekelnek a méhek, így hát kíváncsi lettem. Kíváncsi, Isten bocsássa meg nekem! Remélem, nem leszek kíváncsi még egyszer.”

Hovdahl a hétéves John Wesley Irkenham testét találta meg a tyúkólban. A tetemet feldarabolták, a darabokat láncra fűzve felakasztották a tyúkól korhadt gerendáira. Noha Dale Gilbertson rendőrfőnök nem tagadta és nem is erősítette meg, megbízható La Riviere-i rendőrségi források szerint a combokon, a törzsön és a faron harapásnyomok…

Jó, ennyi elég is Frednek. Összecsukja az újságot és végighajítja a pulton a kávéfőzőig. Istenemre, az ő gyerekkorában ilyet sohasem írtak az újságok! És az ég szerelmére, miért Halász? Miért kell ráragasztani az ilyen szörnyetegekre mindenféle ragadós csúfnevet, miért kell felmagasztalni a tettest a Hónap Elmebetegévé?

Persze, amikor ő volt annyi idős, mint most Tyler, akkor nem is történtek ilyenek, de az elv… A nyomorult elv…

Befejezi a lábujjmozgatást, és emlékezteti magát, hogy beszélnie kell Tylerrel. Rázósabb lesz, mint amikor arról beszélgettek, miért keményedik meg az a bizonyos, mégis sort kell keríteni rá. Csoportos közlekedés, közli majd vele. Mindig a haverjaid mellett kell maradnod, Ty. Egy darabig nem mászkálhatsz egyedül, rendben?

Ennek ellenére távol áll tőle a gondolat, hogy Tyt tényleg megölhetnék; ilyesmi csak a tévé dokumentumdrámáiban vagy egy Wes Craven-filmben fordul elő. Mondjuk, Sikoly 4: a Halász címmel. Nem készült már egy ilyen film? Egy halászok viharkabátját viselő pofáról, aki tizenéveseket gyilkolt kampóval? Meglehet, de azok nem kisgyerekek voltak, nem olyan apróságok, mint Amy St. Pierre és Johnny Irkenham! Jézusom, a szeme előtt hullik szét a világ!

Testrészek lógnak láncokon egy rozoga tyúkólban, ez a részlet zavarta leginkább. Tényleg lehetséges ez? Lehetséges ez itt, éppen itt és most, Tom Sawyer és Becky Thatcher földjén?

Na, gyerünk! Ideje futni.

De talán el kellene suvasztani az újságot ma reggel, gondolja Fred, felveszi a pultról a lapot, és addig hajtogatja, amíg akkora nem lesz, mint egy vastag, papírkötésű könyv (de a címlap így is vádol: A HALÁSZ MÉG MINDIG). Az újság, nem is tudom, egyenesen kivándorolt a ház melletti ócska kukáig.

Igen, ez jó ötlet. Mert Judy furcsa mostanában, és Wendell Green lendületes cikkei a Halászról nem tesznek jót neki (a combokon és a törzsön harapásnyomok, gondolja Fred, miközben keresztülvitorlázik a kora reggeli csendbe merült házon az ajtó felé, és ha már ott van, pincér, akkor vágjon le egy szép nagy karéjt a fenékből is). Az asszony megszállottan olvassa a sajtóbeszámolókat, nem tesz megjegyzéseket, de Frednek nem tetszik, ahogy a tekintete ugrál, ahogy az a néhány kényszeres szokás sem, amelyeket felszedett. Például ahogy megszállottan tapogatja a nyelvével a felső ajkát… és az utóbbi napokban azt is látta, hogy a tövig kiöltött nyelv végigtapogatja a felső ajak és az orr közötti bemélyedést, amit Fred lehetetlennek hitt, amíg a saját szemével nem látta tegnap este, a híradó alatt. Judy egyre korábban fekszik, és néha beszél álmában – különös, összefolyó szavakat, amelyek egyáltalán nem angolnak tűnnek. Amikor Fred szól hozzá, időnként nem válaszol, csak mered a levegőbe, a szeme nagyra tágul, az ajka lassan mozog, a kezét tördeli (karmolások, horzsolások jelentek meg a kézfején, noha a körmeit tövig vágja).

Ty is észrevette anyja különös viselkedését. Szombaton, miközben apa és fia együtt ebédeltek – Judy felment egy hosszas szunyára, ez is egy újabb szokása volt –, a fiú a derült égből lecsapó villám váratlanságával megkérdezte:

– Mi a baj a mamával?

– Ty, semmi baj sincs…

– De van! Tommy Erbter azt mondja, hogy mostanában meglazult egy deszkája.

Ő pedig majdnem átnyúlt a paradicsomleves és sült sajtos szendvics felett, hogy pofon vágja a fiát? Az egyetlen gyermekét? A jó öreg Tyt, aki pedig csak aggódott? Isten a tanúja, majdnem így történt.

Az ajtó előtt, az utcára vezető betonösvényen Fred lassan elkezd helyben kocogni, mélyeket lélegzik, hogy oxigént tartalékoljon, mert nemsokára nagy szüksége lesz rá. Rendszerint ez a nap legszebb része (persze, ha aznap nem szeretkeznek Judyval, de ez mostanában ugyancsak ritkán fordul elő). Szereti az érzést – a tudatot –, hogy ez az ösvény kezdete lehet egy bárhová elvezető útnak, hogy elindulhat French Landing Libertyville nevű negyedéből, és kiköthet New Yorkban… San Franciscóban… Mumbaiban… Nepál hegyi hágóin. Minden lépés az ajtónkon kívül az egész világot (talán még a világegyetemet is) bevonzza, és Fred Marshall ezt ösztönszerűen megérti. John Deere traktorokat és Case kultivátorokat árul, igen, így van, de azért nincs híján a képzeletnek. Amikor diákoskodtak Judyval a madisoni Wisconsini Egyetemen, az első randevúikat a campus melletti kávézóban bonyolították le, amely Csokoládé Karóraszíj névre hallgatott, és eszpresszó-jazzklub-irodalmi kávéházként működött. Nem teljesen helytelen azt állítani, hogy szerelmükhöz dühös részegek biztosították az aláfestést, akik Allen Ginsberget és Gary Snydert szavaltak a Csokoládé Karóraszíj olcsó, de különösen erős mikrofonjába.

Még egy mély lélegzetet vesz, és futni kezd. Le a Robin Hood sugárúton a Marian kisasszony utcáig, ahol int Deke Purvisnak. Deke, köntösben és papucsban, éppen most veszi fel a tornácáról a Wendell Green-féle napi adagot a balvégzetből. Ezután továbblohol az Avalon utcában, kicsit gyorsítva mutogatja sarkait a reggelnek.

Bár az aggodalmai elől nem futhat el.

Judy, Judy, Judy, gondolja Cary Grant hangján (apró tréfa, amelyet régen elnyűttek élete szerelmével).

Ahogy zagyvál alvás közben. Ahogy cikázik a tekintete. És ne feledjük el az időt (alig három napja), amikor Fred követte a konyhába, és Judy nem volt ott – mint kiderült, a háta mögött volt, akkor jött le a lépcsőn, és az, hogy hogyan csinálta, kevésbé fontosnak tűnik ahhoz képest, hogy miért tette. Fellopakodott a hátsó lépcsőn, hogy azután ledobogjon az elsőn (mert bizonyára ez történt; ez volt az egyetlen magyarázat, amit Fred ki tudott találni). A nyelvöltögetése és a nyalakodása. Fred tudja, mi ez: Judy úgy viselkedik, mint aki retteg. És már Amy St. Pierre meggyilkolása előtt elkezdődött, vagyis nem a Halász lehet az oka, legalábbis nem teljesen.

És van, ami ennél is fontosabb. Az utolsó két hetet leszámítva Fred ki merte volna jelenteni, hogy a feleségének nincs egy gyáva porcikája. Lehet, hogy csak százötven centi („Na, te sem vagy hosszabb, mint a karalábé kétrét!”, mondta neki Fred nagyanyja, amikor először találkozott az unokája jövendőbelijével), ám egy oroszlán vagy egy viking harcos szíve lakik benne, és ez nem baromság vagy nagyotmondás, vagy költői túlzás; Fred szemében ez az egyszerű igazság, ezért az a legnagyobb félelme, hogy mekkora ellentétben áll a jelen a múlttal.

Az Avalonról rákanyarodik a Camelotra, a forgalomra rá sem hederítve átvág a kereszteződésen, a szokásosnál sokkal gyorsabban, nem is kocog, szinte vágtázik. Eszébe jut valami, ami egy hónappal azután történt, hogy elkezdtek együtt járni.

Mint rendesen, a Csokoládé Karóraszíjba mentek, csak ez alkalommal délután, hogy meghallgassanak egy jazz kvartettet, amely tényleg kiválónak bizonyult. Nem mintha olyan nagyon figyeltek volna rá, amennyire emlékszik; főleg arról mesélt Judynak, hogy mennyire nem szereti a mezőgazdasági kart (a múúú-kart, ahogy a bétékás és tétékás undokok hívták), és hogy mennyire nem örül a család hallgatólagos elvárásának, hogy diploma után menjen haza és segítsen Philnek vezetni a családi gazdaságot French Landingben. Az a gondolat, hogy életét Phil pórázának végén fogja tölteni, igen borongóssá tette Fredet.

Akkor hát mit akarsz tenni?, kérdezte Judy. Megfogta Fred kezét az asztal lapja felett, ahol gyertya égett lekvárosüvegben, és a banda egy kedves kis számot játszott, amelynek az volt a címe, hogy „I’ll Be There for You”.

Nem tudom, felelte, de mondok neked valamit Jude, inkább a kereskedelmin lenne a helyem, mint a múúún. Sokkal jobban értek az eladáshoz, mint a vetéshez.

Akkor miért nem mész át?

Hát, mert a család úgy véli…

Nem a családod fogja a te életedet élni, Fred, hanem te.

Emlékszik, arra gondolt, hogy beszélni könnyű, de azután, amikor visszafelé tartottak a campusra, történt valami, de olyan döbbenetes, annyira túl mindenen, amit Fred korábban el tudott képzelni az élet működéséről, hogy az még most, tizenhárom évvel később is ámulattal tölti el.

Még mindig Fredről és a közös jövőjükről beszélgettek (tudnék gazdáné lenni, mondta Judy, de csak akkor, ha a férjem tényleg gazdálkodni akar). Ebben jól elmélyedtek. Hagyták, hogy vigye őket a lábuk, anélkül hogy tudnák, pontosan merre tartanak. És ekkor, az Állam utca és a Gorham sarkán fék sikoltása és fülsértő fémcsörömpölés szakította félbe a beszélgetésüket. Fred és Judy körülnézett és látta, hogy egy Dodge kisteher lökhárítója éppen belegyűrődik egy öregecske Ford kombiba.

A kombiból, amely szemmel láthatóan figyelmen kívül hagyta a Gorham végén álló stoptáblát, egy középkorú ember kászálódott ki a középkorúak barna öltönyében. Döbbentnek, rémültnek látszott, amire Fred szerint meg is volt minden oka; a kisteher felől ifjú nehézsúlyú férfi közeledett (Fred főleg a farmernadrág korcára rábuggyanó pocakra emlékezett), kezében kerékkulccsal. Te istenverte, gondatlan pöcs!, bömbölte Ifjú Nehézsúlyú. Nézzed mán, micsinátál a kocsimmal! A faterom járgányával, te istenverte seggfej!

Középkorú Öltöny hátrált, kerekre nyílt szemmel, kezét felemelve. Fred delejezetten figyelte Rickman vasboltja elől, és arra gondolt: Ó, nem, uram, ez rossz ötlet. Ne hátráljon egy ilyen fickó elől, inkább menjen felé, akármennyire őrjöng. Így provokálja – hát nem látja, hogy provokálja? Annyira megigézte a jelenet, hogy azt sem vette észre, amikor Judy keze már nem fogta az övét, valami émelygős előérzettel hallgatta, amint Mr. Középkorú Öltöny még mindig hátrálva hebegi, hogy sajnálja… Az egész az ő hibája, nem figyelt, nem gondolkodott… a biztosítási papírok… állami gazdaság… készítsenek rekonstrukciós rajzot… hívjanak rendőrt, írassanak jegyzőkönyvet…

Ifjú Nehézsúlyú egyre közeledett, a kerékkulcs végével a tenyerét ütögette, és oda sem figyelt. Itt nem a biztosításról vagy a kártérítésről volt szó, hanem arról, hogy Mr. Középkorú Öltönyös ráhozta a frászt, miközben ő csak vezetett, és a saját dolgával törődött, Johnny Paychecket hallgatta, amint a „Take This Job and Shove it” című dalt zengi. Ifjú Nehézsúlyú egy kicsit vissza akart fizetni azért, mert a szar is belefagyott a rémülettől a volán mögött… muszáj volt egy kicsit visszafizetnie, mert erre kényszerítette a másik ember szaga, a félelemnek és a született védtelenségnek az a vizeletsárga szaga. Ez a nyúl esete volt a tanyasi kutyával, és a nyúlnak hirtelen nem maradt helye, ahová meneküljön: Mr. Középkorú Öltönyös nekihátrált a kombijának, egy pillanat múlva biztosan meglendül a kulcs, fröcsögni kezd a vér.

Csakhogy nem lett sem vér, még csak egy ütés sem, mert hirtelen ott termett Judy DeLois, aki ugyan nem volt magasabb, mint a karalábé kétrét, de azért közéjük állt, és félelem nélkül nézett fel Ifjú Nehézsúlyú égő arcába.

Fred csak pislogott és ámult, hogy a lány hogy az ördögbe ért oda ilyen átkozottul gyorsan. (Sokkal később ugyanezt érzi majd, miután követte a konyhába, és csak felesége lábának dobogását hallotta a lépcsőfokokon.) És azután? Azután Judy rávágott Ifjú Nehézsúlyú karjára. Puff, egyenesen a húsos bicepszre, fehér ujjlenyomatokat hagyva a napsütötte, szeplős bőrön, ott, ahol a fickó szakadt kék trikójának ujja véget ért. Fred látta, de nem hitt a szemének.

Hagyja ezt abba!, kiáltott fel Judy, egyenesen Ifjú Nehézsúlyú meghökkent és értetlenséget tükröző arcába. Tegye le, hagyja abba! Ne legyen hülye! Börtönbe akar kerülni egy hétszáz dolláros karosszériakalapálásért? Tegye azt le! Szedje össze magát, nagyfiú! Tegye… le… azt… a… VACAKOT!

Egy pillanatig Fred meglehetősen biztosra vette, hogy Ifjú Nehézsúlyú lecsap a kerékkulccsal, méghozzá az ő csinos kis barátnőjének fejére. De Judy meg sem rezzent; a szeme fogva tartotta a fémet markoló fiatalember szemét, holott az legalább harminc centivel fölé tornyosult, és vagy száz kilóval nehezebb volt nála. Azon a napon Judy bizonyosan nem árasztott vizeletsárga félelemszagot, nyelve nem kódorgott a felső ajkán, az orra alatti mélyedésben, égő tekintete sziklaszilárd volt.

Egy újabb pillanat múlva Ifjú Nehézsúlyú leengedte a kulcsot.

Fred egészen addig nem volt tudatában az összegyűlt tömegnek, amíg meg nem hallotta a körülbelül harminc bámészkodó spontán kitörő tapsát. Csatlakozott hozzájuk, és sohasem volt büszkébb a lányra, mint akkor. Judyn először látszott megrendülés. De kitartott megrendülten is. Összeterelte őket, karjánál fogva előrerángatta Mr. Középkorú Öltönyt, és valósággal rájuk parancsolt, hogy rázzanak kezet. Mire a rendőrök megérkeztek, Ifjú Nehézsúlyú és Mr. Középkorú Öltöny egymás mellett ültek a járdaszegélyen, és egymás biztosítási papírjait tanulmányozták. Ügy lezárva…

Fred és Judy kézen fogva ballagtak tovább a campus felé. Fred kétsaroknyit hallgatott. Megilletődésből? Most úgy véli, hogy igen. Végül azt mondta: Ez döbbenetes volt.

A lány feszengő pillantást vetett rá, és feszengve mosolygott. Dehogyis volt, felelte. Ha valaminek akarod nevezni, akkor hívd állampolgári kötelességnek. Láttam, hogy az a hapsi képes a kóterba juttatni magát. Nem akartam, hogy megtörténjen. Vagy hogy a másikat bántsák.

Ezt azonban úgy tette hozzá, mintha utólag jutott volna az eszébe, és Fred ekkor érezte meg benne először az egyszerű bátorságon túl a viking acélszívet. A lány az Ifjú Nehézsúlyú pártján állt, mert… Nos, mert a másik fickó félt.

Nem is aggódtál?, kérdezte Judyt. Még mindig annyira döbbent volt, hogy – akkor – meg sem fordult a fejében, hogy végül is restelkedhetne egy kicsit, elvégre a barátnője avatkozott közbe és nem ő, márpedig ez nem helyes Hollywood Bibliája szerint. Nem féltél, hogy a pofa a pillanat hevében neked húz be egyet a kulccsal?

Judy szeme egyre jobban kikerekedett meglepetésében. Ez meg sem fordult a fejemben, mondta.

A Camelot a Chase utcába torkollik, ahol az ilyen tiszta napokon látni lehet a Mississippi kellemes csillogását, ám Fred nem megy el odáig. A Liberty-domb tetején megfordul és elindul vissza, arra, ahonnan jött. Már nedvesre izzadta a pólóját. A futástól rendszerint jobban érzi magát, de ma nem, legalábbis még nem. Annak a délutánnak a rettenthetetlen Judyja az Állam és a Gorham utcák sarkán annyira nem hasonlít az ugráló pillantású, néha szétesett Judyra, aki most lakik a házában – a szundikáló, kezét tördelő Judyra –, hogy Fred végül is beszélt Pat Skardával. Tegnap történt, amikor a doki bement a Goltzba motoros fűnyírót nézni.

Fred mutatott kettőt, egy Deere-t meg egy Hondát, érdeklődött a Skarda család felől, azután megkérdezte (reményei szerint félvállról): Hé, doki, mondjon meg nekem valamit! Mit gondol, lehet az, hogy valaki csak úgy megbolondul? Minden átmenet nélkül?

Skarda élesebb pillantást vetett rá, mint ami ínyére lett volna Frednek. Felnőttről vagy kamaszról van szó, Fred?

Tulajdonképpen nem konkrét személyről. Szívből jövő vidám nevetés – még Fred fülében sem hangzott túl meggyőzően, és Pat Skarda pillantásából kiolvasta, hogy őt sem győzte meg igazán. Mindenesetre nem élő személyről. De tételezzük fel, hogy egy felnőttről.

Skarda elgondolkodott, azután megrázta a fejét. Kevés biztos dolog van a gyógyászatban, még annál is kevesebb a lélekgyógyászatban. Vagyis meg kell mondanom, nagyon valószínűtlen, hogy egy személy „csak úgy” megbolonduljon. Ez lehet nagyon gyors folyamat, de mégiscsak folyamat. Hallunk olyat emberekről, hogy „ez-és-ez összeroppant”, de ilyesmi ritkán fordul elő. A mentális zavaroknak – a neurotikus vagy pszichotikus viselkedésnek – időre van szüksége, hogy kifejlődjön, és ezt rendszerint jelek kísérik. Hogy van a mamája, Fred?

A mama? Jól. Majd kicsattan az egészségtől.

Na és Judy?

Eltartott egy pillanatig, hogy elmosolyodhasson, de azután annál szélesebben vigyorgott. Szélesen és ártatlanul. Judy? Ő is virul, doki. Természetesen. Erős, mint mindig.

Hát persze. Erős, mint mindig. Csupán néhány jel mutatkozik rajta.

Talán elmúlnak, gondolja. Végül csak munkához látnak a jó öreg endorfinok. A gondolat hirtelen hihetőnek tűnik. A derűlátás természetes állapot Fred számára, aki nem hisz a suvadásban. Halvány mosoly bukkan fel az arcán, aznap először. Talán elmúlnak a jelek. Akármi baj legyen is vele, talán ugyanolyan gyorsan elmúlik, mint ahogy bekövetkezett. Még az is lehet, hogy a havivérzés miatt van az egész. Lehet, hogy menzeszt megelőző panaszokról van szó.

Istenem, micsoda megkönnyebbülés lenne, ha csak az lenne! De addig is Tyra kell gondolnia. Meg kell beszélnie vele a csoportos közlekedést, mert Fred nem hisz ugyan abban, amit Wendell Green igyekszik sugallni, hogy a századforduló emberevője és a környék mumusa, a legendás Albert Fish tért vissza valamilyen okból Szurdokországba, de akkor is van itt valaki, és ez a valaki két kisgyereket gyilkolt meg, és (amennyiben hihetünk Wendell Greennek) kimondhatatlan dolgokat művelt a tetemekkel.

A combokon, a törzsön és a fenéken harapásnyomok, gondolja Fred, és gyorsabban fut, noha szúrni kezd az oldala. De ismételjük, nem hisz benne, hogy ezek a borzalmak érinthetik a fiát, és azt sem érti, hogyan függhetnek össze Judy állapotával, mivel felesége hóbortjai akkor kezdődtek, amikor Amy St. Pierre és Johnny Irkenham javában élt, és feltételezhetően vidáman játszott házuk hátsó udvarán.

Talán így van, talán nem… De elég volt Fredből és az aggodalmaiból, nem igaz? Emelkedjünk fel zaklatott elméjének környezetéből, és térjünk vissza a Robin Hood sugárút 16.-ba, Fred bajainak forrásához.

Az emeleti hálószoba ablaka nyitva, a szúnyogháló bizonyosan nem jelent akadályt; keresztülpréseljük magunkat, bejutunk a friss szellővel és az ébredő nappal első neszeivel.

Az ébredező French Landing zaja nem kelti fel Judy Marshallt, ő ugyanis hajnali három óta nyitott szemmel fekszik, az árnyékok között keres valamit, nem is tudja, mit, menekül az álmoktól, amelyek túl borzalmasak ahhoz, hogy emlékezzen rájuk. Valamire azonban mégis emlékszik, bármennyire nem szívesen teszi…

– Ismét láttam a szemet – mondja az üres szobának. Előbújik a nyelve, és most, hogy nincs mellette Fred, aki figyelje (tudja, hogy figyeli, Judy csak zaklatott, de nem ostoba), nem csupán megcirógatja a szája feletti árkot, de hatalmasat nyalint rajta, mint a kutya a moslékból kihalászott cubákon. – Egy vörös szem. Az Ő szeme. A Király Szeme.

Felnéz a három fa árnyékára. Táncolnak a mennyezeten, alakokat és arcokat, alakokat és arcokat formálnak.

– A Király Szeme – ismétli az asszony, és most a kezét kezdi gyűrni, törni, markolászni, marcangolni. – Abbalah! Rókák a rókalyukban! Abbalah-dún, a Bíbor Király! Patkányok a patkánylyukban! Abbalah Munshun! A Toronyban kenyeret és mézet szolgálnak fel a Királynak, a Törők a pincében közben aranyat csinálnak!

Jobbra-balra ingatja a fejét. Ó, ezek a hangok, amelyek a sötétből jönnek, és néha úgy ébred, hogy látomások égnek a szeme mögött, egy hatalmas, palaszürke torony egy rózsamezőn. Egy vérmezőn. Azután kezdődik a beszéd, a beszéd a nyelveken, a tanúskodás, szavak, amelyeket nem ért, és amelyeknek nem parancsolhat, az angol és valami értelmetlen dadogás keveréke.

– Vánszorognak, vánszorognak, vánszorognak – mondja. – Az apróságok vérző lábbal vánszorognak… Ó, Krisztus szerelmére, hát ennek sohasem lesz vége?

Kibújik a nyelve, és megnyalja az orra hegyét; egy pillanatra a tulajdon nyála tömi el az orrlyukait, a fejében bőgnek.

– Abbalah, Abbalah-dún, Can-tah, Abbalah… – ezek a szörnyű idegen szavak, a borzalmakkal zsúfolt képek a Toronyról, az alatta izzó barlangokról, barlangokról, amelyekben a vérző lábú apróságok vonszolják magukat. Elméje pattanásig feszül tőlük, és csak egyetlen dolog vethet véget neki, egyetlenegy módon juthat megkönnyebbüléshez.

Judy Marshall felül. Mellette az éjjeliszekrényen lámpa, egy John Grisham-regény, egy kis papírtömb (születésnapi ajándék Tytól, minden lap tetején a MÁR MEGINT TÁMADT EGY NAGYSZERŰ ÖTLETEM! felirat), továbbá egy golyóstoll, az oldalán a LA RIVIERE SHERATON felirattal.

Judy megmarkolja a tollat, és írni kezd a tömbre.

Nincs Abbalah, nincs Abbalah-dún, nincs Torony, nincsenek Törők, nincs Bíbor Király, ezek csak álmok, csak az én álmaim.

Ennyi elég is, de a tollak egyben utak is az akárhovába, ezért ez is leír még egy sort, mielőtt Judy elszakíthatná a hegyét a születésnapi tömbtől:

A Fekete Ház a kapu Abbalahba, az átjáró a Séólba, Munshunba, a pokolba, mindeme világokhoz és szellemekhez.

Elég! Irgalmas Isten, elég! És ami a legrosszabb: mi lesz, ha ez a dolog elkezd értelmet nyerni?

Visszadobja az asztalra a tollat, amely a lámpáig szánkázik. Letépi a tömbről a lapot, összegyűri, és a szájába tömi. Dühödten rág, nem marcangolja szét, de legalább nyálkás péppé csócsálja, azután lenyeli. Egy félelmes pillanatra a torkán akad, de lecsúszik. A szavak és világok elhalványodnak, Judy kimerülten hanyatlik vissza a párnára. Arca sápadt, verejtékes, szeme óriási az elsíratlan könnyektől, de a mennyezeten mozgó árnyakat többé nem látja arcoknak – a botorkáló gyermekek arcának, a patkányoknak a patkánylyukban, a rókáknak a rókalyukban, a Király szemének. Abbalah-Abbalah-dún! Most már ismét csak a fák árnyai. Ő pedig Judy DeLois Marshall, Fred felesége, Ty anyja. Ez itt Libertyville, ez itt French Landing, ez itt French megye, ez itt Wisconsin, ez itt Amerika, ez itt az északi félteke, ez itt a világ, és ezen kívül nincs másik világ! Így legyen!

Ó, hadd legyen így!

A szeme becsukódik, és miközben végre visszasiklik az álomba, mi tovalebegünk az ajtó felé, de amikor éppen kimennénk, Judy Marsall mond még valamit, miközben átkel az ébrenlét és az álom határán:

– Nem Burnside a neved. Hol van a te odúd?

A hálószoba ajtaja zárva, így a kulcslyukat kell használnunk, sóhajtásként lebbenünk át rajta. Végigmegyünk a folyosón, Judy és Fred családjának fényképei között, beleértve egy fényképet a Marshall család tanyájáról, ahol Fred és Judy borzalmas, de szerencsére kurta időt töltött, nem sokkal esküvőjük után. Akarnak egy jótanácsot? Ne emlegessék Judy Marshallnak Fred testvérét, Philt. Ahogy George Rathbun mondaná, okosabb, ha nem piszkálják fel!

A folyosó végén levő ajtón nincs kulcslyuk, ezért alatta siklunk be táviratként a szobába, amelyről azonnal látni, hogy egy fiúgyermeké: ezt megmondhatjuk a piszkos tornazoknikból és a bőrápoló olajból elegyített ájer alapján. Kicsi ez a szoba, mégis nagyobbnak tűnik, mint Fredé és Judyé a folyosó másik végén, valószínűleg azért, mert hiányzik belőle a szorongás szaga. A falakon Shaquille O’Neal, Jeromy Burnitz, a Milwaukee Bucks tavalyi csapata… És Tyler Marshall bálványa, Mark McGwire. McGwire a Cardsnál játszik, a Cards pedig ellenség, de a fene egye meg, nem azért, mintha a Milwaukee Brewers bárkivel is versenghetne. A Brewers a lábtörlő az Amerikai Ligában, és valószínűleg a Nemzeti Ligában is. És McGwire… hát ő egy hős, nem? Erős, szerény, és egy kilométernyire tudja elütni a labdát. Még Tyler papája is különlegesnek tartja, noha ő stabilan a wisconsiniaknak drukkol.

– A legnagyobb ütő a játék történetében – mondta róla egy hetven hazafutásos évad után, és Tyler, noha alig nőtt ki a csecsemőkorból abban a mesés évben, sohasem felejtette el ezeket a szavakat.

Ugyanennek a kisfiúnak a falán, aki hamarosan a Halász negyedik áldozata lesz (igen, mert mint láttuk, már van egy harmadik is), az ágy feletti főhelyen utazási plakát mutat egy nagy, sötét kastélyt egy hosszú, párás mező végében. A felcelluxozott plakát aljára (mama a leghatározottabban tiltja a rajzszögek használatát) azt írták nagy, zöld betűkkel: JER VISSZA A HAZAI RÖGHÖZ! Ty fontolgatja, hogy leveszi a plakátot annyi időre, amíg levágja róla ezt a részt. Nem azért szereti, mert annyira érdekli Írország; neki ez a kép valami másról suttog, valami Egészen Másról. Mintha a fénykép egy ragyogó, mesés királyságról készült volna, ahol egyszarvúak is élhetnek az erdőkben és sárkányok a barlangokban. Kit érdekel Írország, kit érdekel Harry Potter? Roxfort megfelel nyári délutánokra, de ez a kastély itt az Egészen Más Királyságból való. Ez az első dolog, amit Tyler Marshall lát reggelente, az utolsó, amire esténként pillant, és épp így szereti.

Összegömbölyödve fekszik sortban, mint egy kócos, sötétszőke hajú, emberi vessző, hüvelykujja közel a szájához, legfeljebb két centi választja el attól, hogy bekapja. Álmodik – láthatjuk, ahogy a szemgolyója ide-oda mozog zárt szemhéja alatt. Ajka is mozog… valamit suttog… Abbalah? Ugyanazt a szót súgja, mint az anyja? Biztosan nem, de…

Hajoljunk közelebb, hogy halljuk, de mielőtt bármit is hallhatnánk, egy áramkör életre kel Tyler dögös vörös rádiós órájában, és hirtelen George Rathbun hangja tölti be a szobát, és visszahívja Tylert abból az akármilyen álomból, amely éppen lejátszódott a kócos bozont alatt.

– Haverok, rám kell hallgatnotok, hát hányszor mondjam? Ha nem ismeritek French Landingben és Centraliában a Henreid Testvérek Bútorait, akkor egyáltalán semmit sem tudtok a bútorokról. Így van, a koloniálban utazó Henreid Testvérekről beszélek! Nappaligarnitúra, ebédlőgarnitúra, hálószoba-garnitúra, híres nevek, amelyeket ismertek, és amelyekben megbízhattok, mint a La-Z-Boy, a Breton Woods és a Moosehead. MÉG EGY VAK EMBER IS LÁTHATJA, HOGY A HENREID TESTVÉREK A MINŐSÉGET JELENTIK!

Ty Marshall csukott szemmel elneveti magát. Szereti George Rathbunt; George igazi király.

Most ugyanazzal a lélegzettel áttér a reklámról a műsorra:

– Haverok, készen álltok a Brewers Bulira, igaz? Küldjetek nekem levlapot a nevetekkel, címetekkel, és el teléfono, jó? Remélem, mert éjfélkor kezdődik a verseny. Ha érdekel titeket… hát rajta!

Ty ismét lehunyja a szemét, és a szája háromszor ismétli ugyanazt a szót: Francba, francba, francba! Elfelejtett jelentkezni, és most már csak abban reménykedhet, hogy a papája (aki tudja, milyen feledékeny néha a fia) nem feledkezett meg róla, és jelentkezett helyette.

– Hogy mi a nagydíj? – folytatja George. – CSUPÁN az a lehetőség, hogy te vagy a kedvenc ifjú ismerősöd a szomszédságból labdaszedő lehet az egész cincinnati mérkőzéssorozatban! CSUPÁN a lehetőség, hogy nyerhetsz egy autogramos Richie Sexson-ütőt, vagyis azt a FÜTYKÖST, amely a VILLÁMOT is megállítja! Nem is említve azt az ötven helyet az alapvonal mentén, ahol én, George Rathbun, Szurdokország Baseball-tudományának Vándoregyeteméről lehetek a szomszédod! DE MINEK IS MONDOM EZT? Ha elszalasztottad, már elkéstél. Ügy lezárva, a játéknak vége, húzd fel a cipzáradat! Ó, tudom már, miért hoztam szóba: hogy egész biztosan kapcsold be ezt a csatornát jövő pénteken, mert csak akkor tudhatod meg, hogy a TE NEVEDET olvasom-e fel a rádióban!

Ty felnyög. Csak két esélye van arra, hogy George felolvassa a nevét a rádióban: halvány és semmilyen. Nem mintha olyan nagy gyönyörűség volna labdaszedőnek lenni, buggyos Brewers-egyenruhában szaladgálni a rengeteg ember előtt a Miller parkban, viszont Richie Sexson saját ütője, villámszóró fütyköse… Hát az nem csekélység.

Tyler kigurul az ágyból, megszimatolja előző napi trikójának hónalját, félrelöki, elővesz egy másikat a fiókból. A papája néha megkérdezi, miért állítja az ébresztőórát olyan koránra – végtére is nyári szünidő van –, és Tyler képtelen megértetni vele, hogy minden nap egyformán fontos, különösen azok, amelyek tele vannak meleggel, napfénnyel, és az embernek nincs különösebb dolga. Mintha egy hangocska figyelmeztetné valahonnan mélyről, hogy ne pocsékoljon egy percet sem, egy pillanatot sem, mert rövid az idő.

Amit ezután mond George Rathbun, az kihajtja a maradék álmosságot is Tyler agyából. Mintha hideg vízzel öntötték volna le.

– Mondd csak, Szurdokország, akarsz beszélni a Halászról?

Tyler abbahagyja, amit csinál, és különös kis borzongás fut végig a hátán, azután le a karján. A Halász. Valami gyagyás pacák, aki srácokat öldös… és meg is eszi őket? Hallotta a pletykát, főképpen a nagyobb srácoktól lent a baseballpályán, vagy a French Landing-i Szabadidőközpont környékén, de ki tud ilyen hányadék lenni? Emberevés, pfuj!

George hangja elhalkul.

– Most egy kis titkot árulok el, úgyhogy jól figyeljetek George bácsira! – Tyler leül az ágyra, a tornacipőjét a fűzőjénél lógatja, és szófogadóan figyel George bácsira. Furcsa hallani, hogy George Rathbun ilyen… ilyen nem sportos témáról beszél, de Tyler bízik benne. Talán nem George Rathbun jósolta meg két évvel ezelőtt, hogy a Badgers legalább az első nyolcba bekerülnek, pedig mindenki azt állította, hogy kiesnek az egyetemi torna első körében? Ügy lezárva, a játéknak vége, húzd fel a cipzáradat!

George hangja tovább halkul, már-már bizalmas suttogássá.

– Az eredeti Halász, fiúk és lányok, Albert Fish hatvan-hetven éve meghalt, és tudomásom szerint sohasem járt New Jersey-nél nyugatabbra. Továbbá, valószínűleg TRÉ YANKEE-SZURKOLÓ VOLT! ÚGYHOGY NYUGI, SZURDOKORSZÁG! CSAK NYUUUUGI!

Tyler megnyugszik, elmosolyodik, és felhúzza a tornacipőjét. De milyen igaz, hogy nyugi. A nap még friss, és igen, minden rendben, mama ugyan egy kicsit hangyás az utóbbi időben, de majd kikerül belőle.

Távozzunk e derűlátó hangulatban – tegyünk úgy, mint az amőba, hasadjunk szét, ahogy a félelmetes George Rathbun mondaná. Ha már George-nál tartunk, akinek mindenütt jelen levő hangja betölti Szurdokországot, ne keressük meg őt is? Nem rossz ötlet. Lássunk neki ízibe!

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Árkos Eszter

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 266 1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarorszag Kft.

Készítette Hársfai László

Felhasznált betűtípusok:

Droid Serif – Apache License 2.0

Noto Sans Condensed – SIL Open Font License 1.1

Gloria Hallelujah – SIL Open Font License 1.1